Sex pratade man inte om hemma.
Å andra sidan pratade förstås vi unga män om kvinnor & man kan -
säga att vi visste allt om kvinnans kropp, men inget om själen.
PARFÖRHÅLLANDE
Jag hade två yngre bröder & tyckte det var naturligt med båda könen.
När jag fick min första bh gick jag hem och tog på mig den.
Jag gick genast och visade upp dem för mina bröder.
Titta, jag har fått min första bh!
Vi undersökte och beundrade bh:n tillsammans och min -
relation till mig själv blev okomplicerad och samtidigt -
upplevde jag pojkar och flickor väldigt jämlika.
Musiken spelade en stor roll och en annan viktig sak var scouterna.
Dessa höll mig borta från att göra ofog.
Man fick många goda vänner, kunde pröva sina egna gränser och se -
hur man klarar sig i olika situationer.
Visst har jag funnit det andra könet väldigt intressant.
Redan för att de är annorlunda.
Det jag sökte hos pojkar när jag var ung -
var stöd och en styrka jag ansåg att jag själv inte hade.
Jag ingick mitt första äktenskap med rosenröda förväntningar.
Jag ansåg mig vara vuxen och tyckte jag visste vad jag ville.
När jag ser tillbaka på den tiden -
inser jag att jag hos maken sökte sidor som jag själv saknade.
Det utgör ett dåligt utgångsläge. Jag har -
gått genom en skilsmässa och det kändes som en personlig konkurs.
Ordet skilsmässa fanns inte ens i mitt ordförråd.
Det var något som bara inte skulle ske.
Jag ser det som mitt livs största misslyckande.
Jag beslöt för mig själv att inte mer röra någon kvinna. Jag -
hatade inte kvinnor, men upplevde att jag inte kan vara med en.
Jag gifter aldrig om mig.
När jag träffade Tommy -
och förhållandet blev romantiskt -
kastade jag mig helt in i det, även om jag var lite på min vakt.
Jag hade ju ett trasigt förhållande bakom mig.
Jag kastade mig ändå helt in i förhållandet -
för jag har alltid ansett att man ska ge allt i förhållanden.
Man bör använda alla lånade och stulna idéer.
Då kan man se om det fungerar.
När Teija och jag började spendera tid tillsammans -
ansåg jag att vi hade ett avtal och var överens om -
att vi kan umgås när det är roligt -
& jag får ändå leva det ungkarlsliv jag tyckte mig vara bra på.
Ett bra och roligt liv där jag inte behövde tänka på andra.
Det var ett on-off förhållande. När jag märkte att -
det blev för allvarligt gjorde jag slut.
Sedan blev vi ihop igen. Det var en ganska tuff tid -
speciellt för Teija.
Vi hade haft ett förhållande från och till i ett år när jag fick panik.
Då bröt jag förhållandet och sade att jag inte kan binda mig igen.
Jag ville ändå vara ärlig mot Teija.
Tommy gjorde slut och jag tänkte att okej, det var det.
Jag gav allt och det blir bara inget av det.
Jag tänkte fortfarande att man ska satsa allt och lyckas det inte -
så har man mist alltihop. I de banorna tänkte jag.
Jag tog det som att jag måste stanna upp och tänka efter.
Vad vill jag göra med resten av mitt liv, vill jag ha ett parförhållande?
Att börja på nytt var svårt för mig.
Jag undrade förstås om jag kan lita på den här killen -
och vad är jag själv ute efter?
När förhållandet var över märkte jag att jag inte -
är lycklig för mig själv, trots allt.
Det som Teija erbjöd mig -
och att utbyta tankar med henne, det kom jag att sakna så mycket -
att jag beslöt lägga mina själviska känslor åt sidan -
och se vad det kan bli av det här.
Processen efter att vi gjort beslutet att vara tillsammans -
gick snabbt framåt. Vi gifte oss i hemlighet.
Vi har båda tidigare äktenskap bakom oss & hade inget behov av -
att ställa till med stora festligheter.
Vi reste till södern, diskuterade där med en turistpräst -
och gifte oss.
Jag är och kommer säkert alltid att vara arbetsnarkoman, nykter sådan.
Det har påverkat vårt förhållande och vår vardag mycket.
För ett och ett halvt år sedan blev jag utmattad på jobbet -
och därpå följde depression. - Jag har alltid jobbat hårt -
och jag uppskattade att Tommy värdesätter arbete och jobbar hårt.
Jag förstod inte allvaret i situationen.
Jag insåg inte vad jobbet innebär i hans liv utan tänkte -
att han tänker på samma sätt som jag och hanterar det som jag gör.
När de första tecknen på utbrändhet började synas hos Tommy -
blev jag väldigt rädd.
Jag undrade, vad är det här? Har han inte koll på situationen?
Vad ska hända med oss nu, vad innebär allt detta?
För ett ögonblick tänkte jag att vi kanske kan backa tillbaka, undvika -
och förhindra utbrändheten -
och den djupa depressionen.
Sex är det enda området där vi inte hade problem i början.
Vi var helt överens när vi började besöka äktenskapsläger -
att vi inte behöver föreläsningar om sex för det fungerade för oss.
Det var ett område som vi kunde diskutera öppet.
Det var väldigt överraskande när jag i samband med depressionen -
helt tappade sexlusten.
Vi hade en paus på ett halvt år under vilken vi inte alls hade sex.
Det påverkade bådas våra tankar väldigt mycket.
Jag har alltid varit ganska självförsörjande i det mesta.
I många situationer har jag tänkt att jag klarar mig nog.
Jag har haft attityden att ingen behöver hjälpa, jag klarar det själv.
När Tommy blev deprimerad -
och jag märkte att han inte klarar vardagliga aktiviteter -
det var svårt på jobbet, han var inte intresserad av sex. Hemma -
ville han inte göra någonting, & det fanns inte intresse för hobbyn så -
då höjde jag min nivå av självför- -sörjande & tänkte att i en kris-
-situation måste man göra det som den andra inte klarar av, plus eget.
Men så märkte jag att gällnde sex är det tråkigt att vara självförsörjande.
Då började jag fundera på vad det egentligen handlar om här.
För mig var det väldigt problematiskt. Jag -
funderade om det var sjukdomen eller att han bara inte ville ha mig.
Eller beror det på något annat i vårt förhållande?
När vi väl började tala om saken -
var det trösterikt att höra att fastän jag saknat det -
både ömhet, närhet och sex -
för att få känna mig behagfull, underbar, kvinnlig -
så märkte jag ändå när vi talade om saken -
att det var Tommys grej och han anklagade inte mig för det.
Han fick gå genom sin egen kris & behandla saker, medan jag hade -
eget utrymme med det som var svårt för mig.
Att vi kunde tala om saker hjälpte mig väldigt mycket.
Ett sådant här långt uppehåll -
medför oundvikligen att man kommer ifrån varandra själsligt.
Min personliga process gjorde att jag inte hade mycket krafter till -
att diskutera eller fundera på Teijas känslor -
fast jag ville. Jag klarade det bara inte, det var svårt.
Det var svårt att hitta gemensamma glädjeämnen.
Vi beslöt medvetet att hur det än känns -
så sitter vi ner och pratar även om vi inte har lust.
Det att första gången kunna medge -
att jag inte har lust till sex var hemskt svårt för mig.
Vad då vill inte ha sex? Vi hade bara varit gifta i fyra år -
och i början kunde vi ha sex flera gånger per dag.
Helt plötsligt fanns inget intresse.
I början när jag först förstod allvaret med Tommys utbrändhet -
blev sexlivet ett monster i mitt huvud.
Jag tänkte att vad betyder det här -
vi har inte haft sex på en tid, hur länge ska det fortsätta så här?
Kan det pågå för evigt? Kan jag fortsätta i ett sådant förhållande?
Ett oändligt flöde av små frågor började växa till sig i mitt huvud.
Först när jag försiktigt vågade berätta om mina tankar för Tommy -
blev det en gemensam sak -
ett gemensamt problem som vi båda ville åtgärda.
Från att ha varit ett monster förvandlades det till -
en mycket mindre sak, ett litet kryp.
Det var ett mycket hårt slag mot manligheten -
och jag anklagade mig själv för att inte vara en riktig man.
Det var en mycket tuff process. Till all lycka beslöt vi ganska -
snabbt att tala om det, vad det beror på & vilka känslor det väcker.
När vi gått så här länge utan sex -
så kändes redan tanken på sex skrämmande.
Tänk om kroppen inte längre fungerar, om jag inte klarar det.
Vi, eller jag, kom vidare.
När jag sprang i väggen gjorde jag det med sådan fart -
att jag när det var som värst inte orkade vara vaken.
Jag kunde sova 15-16 timmar per dag.
Men jag sökte hjälp. Jag går fortfarande till psykiater och jag -
fick medicinering för att slippa ifrån den värsta depressionen.
Jag arbetar beslutsamt -
för att komma vidare.
Ett sådant här psykiskt sammanbrott -
måste man komma igenom för sin egen skull.
När jag ser tillbaka är det ett under att jag hållit ihop så här länge.
Processen var i det avseendet -
väldigt svår, att jag byggt min självbild -
kring arbetet och så är jag hemma i mer än ett halvt år -
utan att arbeta. Vad är då kvar av mig?
Jag blev liksom helt avklädd.
Från det fram till nu har jag förhoppningsvis -
en rimlig förståelse av vad arbete är.
Jag tycker fortfarande mycket om mitt jobb och arbetar -
men inte lika mycket och jag lägger inte ner hela min själ i det.
Jag har blivit tvungen att hitta annat i livet.
Själsligt, andligt och vardagliga saker, annat än jobb.
Det hade jag kanske inte tidigare. Jag var -
ju tvungen att fundera på vad det här beror på, hur jag hamnat här.
Det har nog sina rötter i barndomen.
Jag var elva år när jag var med om en olycka -
och har sedan dess haft magproblem.
Jag fick inte delta i gymnastiken i skolan och mina föräldrar -
vågade inte kräva mycket av mig.
Men redan på sjätte klassen bestämde jag att jag ska bli en -
bra försäljare. Jag ska bli bäst inom försäljning & marknadsföring.
Jag klarade inte fysiska prestationer. Där har allt sin början.
Jag har växt upp i ett troende hem & barnatron har varit självklar för -
mig. Jag har varit kristen hela barndomen och i ungdomen.
Jag behövde aldrig tvivla. Men med depressionen -
kom tvivlen, frågan om Gud över huvud taget existerar.
Dessa tankar var också en hemsk upplevelse för mig.
Dittills hade jag inte behövt fundera på vad jag själv anser -
om tron. Mönstret var klart. När -
jag plötsligt inte hade något, inte ens tro, var jag tvungen att hitta -
min egen åsikt och min personliga tro.
Inte så att jag inte tidigare haft det -
men djupare reflektioner och ärliga rop. Jag minns -
en av de bättre dagarna då jag gick i skogen och ropade till Gud -
att vad menar du?
Nu efteråt ser jag att det var en väldigt välsignad tid.
Jag är helt övertygad om att Gud tål att vi tvivlar.
Om vi försöker lita på honom och få svaren av honom -
så tål han också vår ilska.
Vi är båda ganska målmedvetna människor.
Å ena sidan har det tilltalat mig -
att Tommy har kunnat fokusera på vad han vill av livet -
och gå efter det. Men det är en utmaning för ett parförhållande.
Man kan säga att vi har som långsiktigt mål att kunna förena -
vår gemensamma nämnare, att vara målmedvetna, med att bättre kunna-
skapa gemnsmma mål. Att vi skulle sätta energi på att nå gemensamma-
mål och förverkliga dem. Det är vad vi tränat på efter utbrändheten.
På så sätt har det redan medfört mycket gott, fast det varit tufft -
för oss båda.
Framtidsdrömmen just nu, åtminstone för min egen del -
är att upptäcka Guds plan, vad Gud vill -
att vi ska göra för andligt arbete.
Att vi i tro får upptäcka det arbete som Gud har för oss.
Också att vi tillsammans arbetar för äktenskapet, vilket jag tror -
och hoppas kommer att vara en viktig del av vår framtid.
Genom att hjälpa andra hjälper man också sitt eget parförhållande.
Min Gud pratar ju svenska, vilket också -
betyder att jag ber & kommunicerar med Gud på svenska.
Vi har lättare för att tillsammans be för andra -
än vi har för att be på tu man hand för oss själva.
Sant, i förbön har vi inga problem att be tillsammans -
för någon annan. Att be bara vi två är ännu lite sådär.
Vi behöver öva på det.
På morgnarna välsignar jag Teija i mina tankar.
Då är det svårt att vara arg på den andra. När man vill välsigna.
Ibland när det är riktigt svårt ger det frid.
Det ger frid i förhållandet när man vet -
att vi båda vill våra närmaste och varandra gott.
Ibland är vår gemensamma bön väldigt enkel.
Var det i går du helt vardagligt sade -
att Gud, nu får du hjälpa oss. Sådana böner är väldigt naturliga.
Jag tror att vi båda i framtiden skulle få ut mycket av att -
kunna förena våra krafter och hitta -
den fulla potentialen i att vi är på tu man hand, tillsammans.
Det ger mycket mer i vardagen.
Jag hoppas att jag själv ska utvecklas i det att -
det skulle vara mindre "jag" och mera "vi".
Översättning: Eva Fredriksson-Lidsle