Seksist ei räägitud kodus. Noored mehed muidugi teadsid
kõike naiste keha kohta, hinge kohta aga mitte midagi.
PAARISUHE?
Mul oli kaks väikest venda. Seega oli loomulik,
et on olemas nii poisse kui tüdrukuid.
Kui ma sain oma esimese rinnahoidja, panin selle kohe kodus selga
ja näitasin vendadele ka suure vaimustusega.
Siis me koos uurisime ja imetlesime seda.
Mu suhe iseendaga kujunes hästi välja.
Samas poiste ja tüdrukute omavaheline läbikäimine tundus mulle normaalne.
Muusika mängis suurt rolli mu elus. Teine tähtis asi oli skautlus.
See hoidis mind eemale paljudest pättustest.
Sealt sain palju häid sõpru.
Sain ka läbi katsuda oma piire, kuidas hakkama saada.
Muidugi mind on alati huvitanud vastassugu.
Juba ainuüksi selle erinevuse tõttu.
Noorena otsisin poistest toetust ja tugevust,
mis mul endal ei olnud.
Oma esimest abielu alustasin roosade prillidega.
Enda arvates olin täiesti täiskasvanud,
arvasin, et tean, mida tahan.
Tagantjärele vaadates esimene abielu oli selline,
kus ma nõudsin oma abikaasalt neid asju, mida mul endal ei olnud.
See on natuke vale lähtekoht.
Üks abielu lõppes lahutusega. See oli isiklik kriis.
Abielulahutus ei kuulunud mu sõnavarasse.
See oli asi, mida meil ei tehtud.
See oli mu elu kõige suurem ebaõnnestumine.
Otsustasin ise, et ma ei puutu enam ühtegi naist.
Tundsin, et ma ei suuda nendega koos olla.
Otsustasin, et ei abiellu enam kunagi.
Kohtusin Tommiga ja meie suhe hakkas muutuma romantiliseks.
Läksin ise täiega kaasa. Muidugi olin natuke ettevaatlik,
kuna mul oli üks abielu juba katki läinud.
Minu arvamus on alati olnud see, et suhtes peab andma endast kõik
ja koguma kokku kõik teistelt varastatud ideed, et näha,
kas see töötab.
Hakkasime Teijaga rohkem koos olema. Arvasin, et oleme ühel lainel,
et meil on koos tore ja veedame aega, aga mina võin nautida oma
vallaspõlve täiel rinnal. Mulle meeldis selline elu.
Oli tore, et ei pidanud eriti teiste peale mõtlema.
Meie suhe oli ebastabiilne.
Kui hakkasin arvama, et asi muutub liiga tõsiseks,
hüppasin suhtest ära. Headel aegadel olime jälle koos.
See oli eriti Teija jaoks raske aeg.
Olime aasta aega koos olnud sedasi ja siis ma läksin paanikasse.
Ütlesin, et lõpetame suhte ära, ma ei suuda end siduda kellegagi.
Tahtsin olla temaga aus.
Tommi lõpetas meie suhte. Mõtlesin, et nii ongi,
mina andsin endast kõik, aga sellest ei tule midagi välja.
Mul oli veel see mõtlemine, et annan korraga endast kõik
ja kui ei vea, siis kõik on kaotatud.
See kõik pani mind mõtlema, mida ma üldse oma elult tahan.
Kas ma tahan üleüldse uut suhet?
Minu jaoks uuesti alustamine oli päris raske.
Kahtlesin, kas ma saan seda meest usaldada.
Mõtlesin ka oma eesmärgid läbi.
Kui meie suhe lõppes, ma ei olnud ikka õnnelik.
Igatsesin nii väga seda, mida Teija mulle pakkus,
et ma otsustasin panna enda isekuse tunded kõrvale.
Vaatame, mis sellest saab.
Kui me lõpuks otsustasime, et oleme ikka koos,
abiellusime väga kiiresti.
Abiellusime salaja. Mõlemad olime varem abielus olnud ja
ei tahtnud teha suurt numbrit või korraldada suurt pidu.
Läksime lõunasse ja pidasime läbirääkimised ühe soome preestriga
ning abiellusime seal.
Olen alati olnud töönarkomaan. Praegusel hetkel olen kaine.
See on mõjutanud meie suhet ja igapäevaelu.
1,5 aastat tagasi mind tabas raske tööväsimus.
Sellele järgnes depressioon.
Olen ise alati töötanud palju. Väärtustasin Tommis seda,
et ta töötab palju.
Ma ei osanud mõelda, kui tõsine see oli ja
mis töötamine tema jaoks tähendas.
Arvasin, et oleme töötamise suhtes ühel arvamusel.
Kui Tommi esimesed läbipõlemise tunnused hakkasid paistma,
ehmusin täiesti ära.
Kas tal ei olnudki see asi kontrolli all?
Mis meist nüüd saab? Mis see kõik tähendab?
Hetkeks mõtlesin, et tahan aega tagasi kerida ja vältida seda
läbipõlemist, millele järgnes depressioon.
Seks oli ainus asi, millega meil kummalgi ei olnud alguses probleeme.
Kui hakkasime abielulaagrites käima ja nendest teemadest rääkima,
meil ei olnud probleeme, kõik toimis väga hästi.
Suutsime kõigest ausalt rääkida.
Depressiooniga kaasnes see, et ma ei tundnud enam
mingit huvi seksi vastu.
Meie abielus oli pooleaastane paus, kus me ei harrastanud seksuaalelu.
See mõjutas meid mõlemaid.
Olen olnud paljudes asjades isehakkaja.
Erinevates elu olukordades olen olnud kindel, et saan hakkama.
Mu hoiak on tihti see, et pole abi vaja.
Kui Tommi langes depressiooni, märkasin, et ta ei saa enam
igapäevaste tegevustega hakkama. Tööl oli väga raske.
Ta ei tundnud huvi seksi vastu. Kodutööde tegemine ei huvitanud.
Hobidest ta ka ei huvitunud.
Siis ma hakkasin veelgi rohkem ise hakkama saama.
Mõtlesin, et pean hakkama saama kõigega,
millega tema ei saa hakkama ja veel oma asjadega ka.
Aga siis ma avastasin, et seks on üks asi,
mida on igav üksi harrastada.
See pani mõtlema, mis selle taga on.
Olukord oli minu jaoks problemaatiline.
Mõtlesin, kas see on tõesti haiguse pärast,
või kas Tommi päriselt ei taha mind.
Kas põhjuseks on mingi muu asi meie abielus?
Siis me hakkasime sellest rääkima. Mina vajasin hellust, lähedust ja
isegi seksi, et tunda ennast armsa, imelise, naiselikuna.
Kui me saime nendest asjadest rääkida, sain aru, et asi oli ainult Tommis.
Ta ei süüdistanud mind selles.
Tema oli ise oma kriisis, tegeles oma asjadega.
Mul olid enda raskused.
See, et me saime nendest asjadest rääkida,
aitas mind väga palju.
Muidugi sellise pikema pausi tagajärjel toimub
vaimne üksteisest eraldumine.
Minu isiklik vaimne võitlus viis selleni,
et mul polnud motivatsiooni vestleda või tunda huvi
Teija tunnete vastu. Kuigi ma tahtsin, ma ei suutnud.
See oli vaimselt raske aeg. Oli raske leida ühiseid rõõme.
Aga me tegime teadliku otsuse, et ükskõik, mis tunded on,
me istume maha ja räägime.
Esimest korda oli jube tunnistada, et ma ei taha seksida.
Pidin seda kõva häälega iseendale ütlema.
See oli jube, mis mõttes ma ei taha seksida?
Olime kõigest neli aastat abielus olnud ja alguses
olime seda väga tihti harrastanud.
Järsku ma ei tahtnud enam üldse.
Alguses kui mõistsin Tommi läbipõlemise tõsidust,
seks muutus suureks koletiseks minu peas.
Ma ei saanud aru, mis see tähendab. Olime juba mõnda aega
mitte seksinud, kui mõtlesin, kui kaua veel?
Kas see jääbki nii? Kas see on üldse abielusuhe?
Kas ma võin olla sedasi abielus?
Kõik need küsimused olid mul peas.
Alles siis, kui julgesina rääkida oma mõtetest Tommiga,
sellest sai meie ühine teema.
Sellest sai meie ühine probleem, millega tahtsime midagi ette võtta.
See suur koletis kahanes väikeseks putukaks.
See oli tugev hoop mu mehelikkuse pihta.
Süüdistasin iseennast. See oli väga raske protsess.
Õnneks otsustasime küllaltki kiiresti rääkida sellest.
Mis tundeid see kõik tekitab?
Peale niivõrd pikka perioodi ilma seksita,
ainuüksi mõtte seksuaalelu alustamisest hirmutas.
Mis siis kui organism ei tööta? Mis siis kui ma ei saa enam hakkama?
Aga ma sain sellest üle ja edasi.
Jooksin nii kõvasti vastu seina, et ma ei jõudnud enam olla ärkvel.
Kõige hullemal ajal magasin 15-16 tundi päevas.
Aga ma otsisin abi.
Käisin psühhiaatri juures, käin siiamaani.
Mulle anti ravimeid, et saada üle kõige hullemast depressioonist.
Töötasin ja töötan siiamaani väga järjepidevalt, et minna edasi.
Sellest vaimsest kokkuvarisemisest ma pean saama edasi iseenda nimel.
Tagantjärele vaadates on ime, et olen nii kaua koos püsinud.
See protsess oli väga raske. Olin ehitanud oma minapildi
töö tegemisele. Siis olin pool aastat kodus ja ei töötanud.
Mis minust järgi jäi?
Mind võeti täiesti paljaks.
Praegusel hetkel mul on enamvähem mõistlik ettekujutus sellest,
mis töötamine on.
Siiamaani mulle meeldib töö, mida teen.
Töötan siiamaani, aga mitte enam nii palju.
Ma ei pane kogu oma hinge selle töö sisse.
Olen pidanud otsima ka teistsugust elu,
emotsionaalset, vaimulikku ja igapäevaelu.
Varem mul ei olnud midagi peale töö.
Olen muidugi pidanud analüüsima, millest see kõik hakkas.
Selle juur on lapsepõlves.
11-aastasena minuga juhtus õnnetus ja mul on olnud sellest saati
probleeme kõhuga. Koolis ma ei saanud võtta osa kehalisest kasvatusest.
Mu vanemad ei julgenud mu käest eriti midagi nõuda.
Aga 6. klassis juba ma otsustasin, et minust saab hea müüja ja
tahan tegeleda turundusega ning olla selles parim.
Kuna ma ei saanud füüsiliselt nii hästi hakkama.
Kasvasin üles kristlikus perekonnas. Lapseusk oli enesestmõistetav.
Lapsepõlves ja nooruses olin kristlane ja ma ei kahelnud selles.
Aga depressiooni ajal oli neid päevi, mil kahtlesin Jumalal olemasolus.
See oli minu jaoks teine väga kohutav kogemus.
Sinnamaani ma ei olnud mõelnud ise midagi usuasjadest,
mul oli ette antud kavand.
Järsku polnud enam midagi, isegi usku mitte.
Pidin mõtlema, mis ma ise nendest asjadest arvan ja
leidma isikliku usu.
Mul oli see ka varem, aga siis hakkasin sellele
rohkem sügavuti mõtlema.
Oma kõige halvemal või siis ka paremal päeval,
kõndisin metsas ja hüüdsin Jumala poole.
Tagantjärele mõeldes oli see üks õnnistatud aeg.
Olen täiesti veendunud, et Jumal kannatab ära selle,
kui meie kahtleme.
Kui me ainult püüame leida neid vastuseid Temalt,
ta kannatab välja isegi raevu.
Oleme mõlemad väga otsusekindlad.
See on mulle meeldinud Tommis.
Mulle meeldib see, et ta suudab keskenduda sellele,
mida ta tahab oma elult ja käia selle suunas.
Abielus see tekitab aga palju väljakutseid.
Pikemas perspektiivis meie eesmärk on,
et me suudaksime panna kokku mõlema otsusekindluse ja
luua rohkem ühiseid eesmärke.
Et me suudaksime kogu energia suunata ühisele eesmärgile.
Seda oleme õppinud peale Tommi läbipõlemist.
See on juba toonud väga palju head, kuigi oli meie mõlema jaoks
raske läbielamine.
Tuleviku unistus meie suhtes on praegu leida,
mida Jumal tahab, et me teeme, vaimulikus töös.
Tahame leida oma töö Jumala juures.
Koos tegutsemine abielunõustamisel on kindlasti ka tuleviku teema.
Loodetavasti.
Aidates teisi aitad väga palju ka enda abielu.
Minu Jumal on rootsikeelne. Kui ma palvetan,
suhtlen Jumalaga rootsi keeles.
Meil on lihtsam koos palvetada kellegi teise eest,
kui lihtsalt kahekesi.
Jah, eestpalvetamine tuleb koos välja,
aga päris kahekesi palvetamine vajab veel harjutamist.
Hommikuti ma õnnistan Teijat oma mõtetes.
Siis on raskem olla pahane.
Vahel kui on väga raske, siis rahu toob see,
et meil mõlemal on siiski head kavatsused teineteise suhtes.
Vahel meie koos palvetamine on ka väga lihtne.
Eile sa ütlesid ühes täiesti tavalises olukorras:
"Nüüd, Jumal, aita meid." Seda meil on väga tihti.
Usun, et meile annaks palju see, kui me suudaksime ühendada
oma tugevused ja olla koos üks.
Teise inimesega koos olemine toob nii palju igapäevaellu.
Tahan, et võiks olla vähem mind ja rohkem meid.
Tõlge: Sanna Pitko