Om man bara kan tala illa om människor -
är det bättre att inte tala om andra.
PARFÖRHÅLLANDET
Hon var helt annorlunda.
När hon satt bak i bussen hördes hennes skratt genom hela bussen.
Det var något levande i det, som jag saknade.
Han var mycket allvarlig.
Jag minns när vi med flickorna satt framför skolan -
och väntade på att klockan skulle ringa, gick Jukka allvarlig förbi, -
tittade på oss, nickade och fortsatte in.
Redan som 20-åring var jag rätt så romantisk.
I mitt inre kände jag ändå ibland ensamhet också i sällskap.
Jag längtade efter gemenskap och närhet -
djupt i mitt innersta.
Redan då tänkte jag, och sade jag till min mamma -
att när jag gifter mig ska jag alltid vara förälskad i min man.
Hon var ett år äldre och jag tyckte hon var en erfaren världsdam.
Min självkänsla var svårt skadad fast jag klarade mig bra i skolan.
Innerst inne var jag skygg och vågade inte ta initiativ.
Jag bara väntade men var intresserad av henne.
Hon var så annorlunda medan jag var rätt så melankolisk.
På ungdomskvällen var vi som om vi inte hade känt varandra -
men vid midnatt promenerade vi på Ylistaro gravgård.
Jag hade ganska många pojkvänner -
men förhöll mig rätt så lättvindigt till dem.
Som ung var jag rätt så lynnig -
och lekte med andras känslor.
Med Jukka gick det inte att ta det lätt.
Han var så allvarsam.
Kanske det att han var så allvarlig -
gjorde intryck på mig.
Jag tänkte att: "Wow, här är ju en speciell typ.
Han är helt annorlunda än alla andra."
Jag kunde inte tänka mig att kila stadigt annat än i allvarligt syfte.
Jag skulle inte ha stått ut med att bli lämnad.
Vårt umgänge blev rätt så allvarligt inom ett år.
Vi gifte oss som unga. Jag var 20 år.
Jag är yngst i familjen -
och också yngst bland kusinerna.
Många av mina kusiner hade gift sig och det var bröllop.
Som 6-7-åring var jag på många bröllop och tyckte mycket om dem.
Det var underbart att titta på de förälskade kusinerna.
Jag minns hur en satt och smekte sin nya hustrus ben en hel kväll -
när de var på besök hos oss.
Men redan som barn märkte jag att rätt så snabbt tog det slut.
Det höll inte.
Redan då tänkte jag, och sade jag till min mamma -
att när jag gifter mig ska jag alltid vara förälskad i min man.
Jag blev förtjust i Jukka för att har var annorlunda.
Han var stadig, pålitlig och eftertänksam.
Men så småningom började våra olika lynnen irritera mig.
Jukka var också rätt så ordknapp.
Någon gång när vi var på väg för att besöka mina släktingar -
bad jag att Jukka också skulle säga någonting där.
Det ledde säkert till att han låste sig ännu mera.
Detta höll på några år.
Jag ville att han ändå skulle ha varit något annat -
tills Gud talade till mig och sade -
att jag bör godkänna honom sådan som han är.
Då tyckte jag att jag var mogen men när jag nu tänker på det -
var jag säkerligen en helt omogen man.
Egentligen förstod jag inte kvinnor alls -
och kände knappast ens några.
Jag hade också en ödesbestämd uppfattning om äktenskapet.
Jag tänkte att detta leder till lycka eller total förödelse -
men ingenting kan göras.
Jag har tappat greppet så nu får vi se hur det går.
Under de första äktenskapsåren tänkte jag -
att man pratar när man har något att säga.
Jag såg ner på pladder och small talk.
Om man bara kan tala illa om människor -
är det bättre att inte tala om andra alls.
På äktenskapslägret hörde jag att samtal och diskussioner -
kan vara hustruns största behov.
Umma hade nog sagt det många gånger -
att hon vill att jag diskuterar mera hemma.
Det ändrade sig inte förrän min attityd ändrade sig.
Någon sommar på äktenskapslägret insåg jag att detta är nödvändigt.
Om det är så viktigt kan jag väl börja prata mera.
Jag hade skrivandet som hobby.
Det har för mig alltid varit -
mitt sätt att uttrycka mig.
Efter skriftskolan skrev jag en ungdomsbok -
vilket på den orten var en rätt så stor händelse.
Man började snabbt föra mig från plats till plats -
och jag höll alla möjliga litteraturmatinéer om: -
"Varför skrev jag som jag skrev?" -
och: "Vad ville jag säga med min bok?"
Jag var faktiskt bara 15 år.
Det blev pressande för mig.
Den andra bokens syndrom -
att snabbt få följande bok färdig.
Den andra boken var skönlitteratur som jag skrev -
så svetten rann och ett manuskript brände jag ugnen.
Jag levde liksom i en konstnärsångest.
Jag tog som motto ett uttryck av Eeva Kilpi: -
"Genom att skriva inlöser jag min existens."
Ibland kändes det som om jag existerade genom mitt skrivande.
Under min pubertet började min fars smärtpunkter komma fram -
och han började använda mera alkohol -
vilket jag led av.
Förhållandet var också rätt så distanserat -
och jag var ibland ytterst ångestfull i de situationerna.
Jag kunde inte heller tala om det värst mycket -
utan begravde alla känslor inom mig.
Det färgade mina känsligaste pubertetsår.
Jag förhöll mig rätt så allvarligt till livet och dess mening.
Redan som ung var dessa mycket centrala frågor för mig.
Min syster gav mig en traktat när jag var 15 år -
efter att hon kommit till tro.
Jag läste den och svarade genast till Jesus -
att jag vill ha Honom i mitt liv.
I praktiken hände ingenting för jag talade inte om det för någon.
Jag har känt att Gud har svarat på det jag som 15 åring sade.
Till exempel det att vi hamnade på ett äktenskapsläger.
Det var över 10 år senare men jag kände -
att Gud kom ihåg allt vad jag bett Honom om för livet.
Jag har fått en kristen uppfostran och har allt sedan barndomen -
vetat att Gud hör böner och svarar på dem.
Redan som barn bad jag mycket -
men ett personligt förhållande till Jesus -
fick jag först kort efter att jag fyllt 20 år.
Till dess hade jag tänkt att Jesus är en bra typ.
En historisk person vars undervisning jag kan läsa om i Bibeln.
Men att jag har något med Honom att göra nu -
och att Han har försonat mina synder -
var nytt för mig.
Att Jesus lever i dag och jag kan ha kontakt med Honom.
Jesus gav mig en ny identitet.
Det inverkade på hela mitt liv och naturligtvis också på skrivandet.
Skrivandet har varit mitt arbete redan under många år.
Nu är det annorlunda för jag behöver inte bevisa något mera.
Det var rätt så ansträngande i början av äktenskapet -
när jag skrev så mycket och försökte.
Alltid när det kom avslag blev livet liksom en berg- och dalbana.
Jesus skänker en övergripande frihet.
Genom Honom kan man leva i ro.
Efter det första lägret hade jag en märklig upplevelse.
Vi var på sommarstugan en vacker dag och solen sken.
Jag läste i materialet från lägret -
och var ensam på verandan när jag kände hur en skuldkänsla -
sänkte sig över mitt inre.
Jag kände att Gud sade att vissa saker hade jag -
inte talat om för Umma, vilket jag borde göra.
Jag gjorde det och kände att det var en vändpunkt -
i mitt och vårt liv.
Öppenheten blev efter det ett bärande tema.
Det har varit en lång väg till att dela vissa saker -
och allt är jag kanske inte ens själv medveten om.
På något vis känner jag att Satans makt i mitt liv bröts.
Det uppstod en total öppenhet mellan oss.
Vi gick in för öppenhet.
Vi drog bort mattan för att se vad som fanns under den.
Allt blev genomskinligt mellan oss -
vilket också inverkade mycket på sexuallivet.
Vi kan säga att efter 15 år har vårt sex blivit -
sådant som Gud menat det mellan äkta makar.
Den Helige Andes verklighet i mitt liv ändrades.
Den Helige Ande blev till en levande Person -
vilket var en stor förändring i mitt liv.
Bibeln var inte mera sådan att jag måste undra -
vad allt betyder, utan den började leva.
Jag kände att Gud började tala till mig.
Därtill kom ännu att det blev en gemensam sak för oss.
Vi har gått i olika takt i vårt trosliv -
men det har varit en stor skatt för mig, -
vilket jag som 20-åring inte kunde föreställa mig, -
att vi är som bror och syster i Kristus.
Vi ber tillsammans fast vårt bedjande är rätt så icke-religiöst.
Vi ligger på soffan och omfamnar varandra, -
eller vi ber i bastun.
Men det har varit en stor och bärande sak under äktenskapet.
Den andliga gemenskapen och gemensam bön är viktigt för oss.
I början kunde vi inte alls be tillsammans.
Det var liksom en kamp.
Enligt Jukka mumlade jag med alltför låg röst men -
efter att vi fann bönegemenskapen har det varit en mäktig sak för oss.
Vi vilar tillsammans i bönen.
Den ökar vår närhet och gemenskap.
Vi kan be fast i bastun, vilket vi mycket gör.
Eller så ligger vi avslappnade på soffan.
Bedjandet kan också vara en romantisk upplevelse.
Mitt inre förhållande till min far ändrades -
under en flerårig process.
Systematiskt förlät jag min far för vissa minnen.
Ofta var det någon övning på ett läger där vi måste förlåta -
någon närstående.
Många gånger mindes jag min far från ungdomsåren.
Jag vittnade inför Gud och min fru -
och förlät min far.
Detta pågick några år tills jag inte mera kom på någonting.
Nu är säcken tom.
Efter det började jag hysa varma känslor för min far.
Min far dog sedan och vi hann aldrig tala om dessa saker.
Mina känslor gentemot min far var varma före hans död.
Förlåtelsen inverkade säkert också på vårt äktenskap.
Det att man i sitt hjärta inte bär agg mot en annan underlättar -
så att man inte börjar känna bitterhet mot sin maka.
Känslan av sorg och melankoli försvinner.
Det inverkar på självkänslan -
och man börjar känna mera livsglädje med mera.
Godkännandet var en viktigt sak.
Jag tror att i min äktenskapshistoria och för min del -
är godkännandet av Jukka en viktig sak.
Också jag själv fick en underbar frihet.
Jukka började också tala -
efter att låset hade öppnats.
Öppenheten mellan oss ökade -
och ingenting var längre tabu, utan kunde prata om vad som helst.
Ibland riktigt grävde vi efter ännu något -
som vi inte talat om.
För uppbyggandet av min självkänsla var det viktigt-
att jag funnit ro i Guds nåd -
och att jag är helt OK sådan som jag är -
och inte behöver klara mig i egen kraft.
Gud står bakom mig.
Också äktenskapet har inverkat mycket för jag har fått -
positiv feedback av Umma.
Det har ändrat min egen uppfattning om mig själv -
och jag uppskattar vissa saker mera.
Förr tänkte jag att jag är en dålig människa.
Sådana tankar har jag inte mera.
Fortfarande har jag svagheter men -
också starka sidor som kan uppskattas.
I dag tänker jag att självförtroendet inverkar väldigt mycket -
på hur det går i äktenskapet.
Men inte på allt, för där verkar ändå 2 människors dynamik.
Människolivet är också rätt så skört.
Det vill säga att vi lever av Guds nåd.
Den dag Skaparen formade dig -
gjorde Han inget annat.
Vaknade tidigt, tog pennan i handen -
och började rita.
Dagen gick, men Han behövde ingen vila -
i hänförelse -
beredde Mästaren dig.
I början var kommunikationen inte i jämvikt.
Lyssnandet är ändå det allra svåraste.
I synnerhet när de egna känslorna väckts inför något -
kan jag ändå lyssna fast det inte tycks bli färdigt.
Ibland faller jag ännu i det att jag inte lyssnar ordentligt -
utan börjar redogöra för min egen sak -
och där kan det uppstå kollisioner.
Ibland kan jag tänka att nu förstår du inte vad jag menar -
och börjar förklara mera och mera.
Det fördjupar min känsla av "nu förstår hon inte mig alls."
Men å andra sidan är lösningen av konflikter -
verkligen trevligt.
Först och främst för att de inte mera sopas under mattan -
och att konflikten blir löst.
Det har skapat en värme och är egentligen rätt så trevligt.
Vi får igen mera kapital, och känner varandra bättre.
Då jag tänker på oss tänker jag först på närhet.
I åratal har vi byggt upp en närhet -
och hållbar kärlek.
Till dem som ännu tvivlar på Skaparen, säger jag endast:
Att om de en endaste gång såg dig -
skulle alla börja tro.
Svenska översättning: Carl Westermarck