Mõtlesin, et inimestest on võimalik rääkida ainult halba,
seega on parem mitte rääkida.
PAARISUHE?
Ta oli nii teistsugune. Sõitsime koolibussiga ujulasse
ja ta istus tagumises pingis. Ta naer kostis läbi terve bussi.
Temas oli see elu, mida ma igatsesin.
Ta oli väga tõsine. Mäletan, kuidas istusime tüdrukutega
kooli ees hommikul ja Jukka kõndis üle platsi tõsise näoga.
Ta vaatas meile otsa ja noogutas peaga.
20-aastasena olin romantik. Aga enda sees tundsin üksindust.
Igatsesin osaduse ja läheduse järgi.
Juba noorena ütlesin oma emale, et kui ma abiellun kunagi,
olen oma mehesse alati armunud.
Ta oli minust aasta vanem ja mõtlesin, et ta on nii vilunud naine.
Mu enesehinnang oli siis väga madal.
Kuigi sain hästi hakkama, sisemiselt olin arg.
Ma ei julgenud ise midagi alustada.
Aga ma olin temast huvitatud.
Ta oli nii teistsugune. Ise olin siis melanhoolik.
Olime ühel noorteõhtul koos, nagu me poleks üksteist tundnudki.
Kesköö paiku läksime kahekesi surnuaeda jalutama.
Mul oli palju poiss-sõpru, aga ma suhtusin nendesse
päris kergemeelselt.
Olin noorena ebastabiilne ja ma isegi mängisin teiste tunnetega.
Jukkaga ei saanud sedasi. Ta oli niivõrd tõsine.
See avaldas mulle muljet ja mõtlesin, et ta on nii eriline.
Ta oli hoopis teistsugune.
Ma ei oleks saanud käima hakata ilma tõeliste eesmärkideta.
Ma poleks suutnud taluda mahajätmist.
Meie suhe muutus tõsiseks kohe esimese aasta jooksul.
Abiellusime noorelt. Olin siis 20-aastane.
Ma olen oma peres kõige noorem ja oma nõbude hulgas ka.
Mitmed mu nõbudest abiellusid ühel ajal ja oli palju pulmi.
6-7-aastasena võtsin osa mitmetest pulmadest.
Mulle meeldis vaadata oma nõbusid, nad olid nii armunud.
Kui nad tulid meile külla, mees terve õhtu paitas oma
värske abikaasa säärt.
Aga juba lapsena panin tähele, kui kiiresti see armumine möödus.
Seepärast ma ütlesin oma emale, et kui mina abiellun,
olen alati armunud oma mehesse.
Mind pani Jukkasse kiinduma see, et ta oli nii teistsugune,
stabiilne, tõsine ja kaaluv.
Aegamööda juhtus nii, et need teistsugused
iseloomujooned hakkasid mind ärritama.
Jukka rääkis vähe.
Vahel kui me läksime sugulaste juurde, ütlesin Jukkale,
et ta räägiks ka seal midagi.
See pani ta suu veelgi rohkem lukku.
Mõned aastad möödusid sedasi. Ma soovisin, et ta oleks teistsugune.
Aga siis Jumal rääkis mu vastu, et ma pean teda aktsepteerima
sellisena nagu ta on.
Enda arvates olin siis nii küps. Tagasi vaadates saan aru,
kui toores mees ma alles olin. Ma ei saanud naistest aru.
Minu arusaam abielust üleüldse oli see, et kõik liigub täieliku
hävingu suunas ja seda ei ole võimalik peatada.
Abielu algusaastatel mõtlesin, et räägitakse siis,
kui on midagi vaja rääkida. Ma jälestasin niisama lobisemist.
Mõtlesin, et inimestest on võimalik rääkida ainult halba,
seega on parem üldse mitte rääkida.
Abielulaagris kuulsin, et vestlemine on üks naise suur vajadus.
Umma oli seda mulle mitmeid kordi öelnud.
Aga see muutus alles siis, kui mu hoiakus toimus muutus.
See juhtus ühel suvel abielulaagris. Sain aru, et see on tema vajadus
ja kui see on nii tähtis, ma võin hakata rääkima rohkem.
Hakkasin seda praktiseerima.
Mu hobiks oli kirjutamine. See on olnud mulle kõige
omasem väljendusviis.
Kui olin lõpetanud leeri, kirjutasin noorteromaani.
See oli suur sündmus seal, kus ma elasin.
Mind hakati viima igale poole.
Korraldasin üritusi, kus rääkisin, miks kirjutasin just sedasi ja
mida tahtsin oma raamatuga öelda.
Ma olin siis alles 15-aastane.
See tekitas survet. Tundsin, et pean kiiresti teise raamatu kirjtuama.
Oma teist ilukirjanduslikku teost kirjutasin sunniviisiliselt.
Ühe käsikirja põletasin ära.
Elasin läbi kunstniku ahastust.
Minu moto oli noorena:
"Läbi kirjutamise ostan välja oma õiguse eksisteerida."
Tundsin, et eksisteerin tänu oma kirjutamisele.
Kui olin teismeline, mu isa valu hakkas rohkem esile tulema.
Isa hakkas tarvitama alkoholi.
Mina kannatasin selle pärast. Meie suhe ei olnud lähedane.
Olin suures ahastuses.
Aga ma ei saanud sellest rääkida, vaid peitsin kõik tunded enda sisse.
Kõigi nende asjade pärast võtsin elu väga tõsiselt.
Elu eesmärgi küsimused olid mulle juba noores eas väga tähtsad.
Mu õde sai päästetud, kui olin 15-aastane ja ta
andis mulle traktaadi lugemiseks.
Ütlesin Jeesusele, et tahan ta vastu võtta enda ellu.
Praktikas ei juhtunud midagi suurt. Ma ei rääkinud sellest kellelegi.
Tundsin, et Jumal vastas sellele, mis ütlesin 15-aastasena,
kui me sattusime esimesse abielulaagrisse.
Kuigi see juhtus 10 aastat hiljem.
Jumal mäletas kõike seda, mida olin tema käest palunud
15-aastasena.
Olen saanud kristliku kasvatuse. Lapsest saati olen teadnud,
et Jumal kuuleb palveid ja ta vastab nendele.
Väiksest peale palvetasin palju.
Aga isikliku suhte Jeesusega leidsin alles 20-aastasena.
Kuni selle hetkeni mõtlesin, et Jeesus on lahe mees,
ajalooline isik, kelle õpetusi võin lugeda Piiblist.
See, et ma võin teha temaga tegemist praegu ja
ta on lepitanud minu patud, see kõik oli mulle uus.
Jeesus elab tänapäeval ja ma võin Temaga suhelda.
Jeesuses sain uue identiteedi.
See mõjutas muidugi kogu elu ja ka kirjutamist.
Aastaid olen kirjutanud, et teenida elatist.
Aga nüüd on teistmoodi, ma ei pea midagi välja teenima.
Meie abielu algusaastatel oli mu kirjutamine väga kurnav.
Üritasin väga ja sain pidevalt vastu halba tagasisidet.
Meie elu oli ameerika mägede moodi.
Aga Jeesus toob täieliku vabaduse.
Seda elu on võimalik elada lähtudes rahust.
Peale esimest laagrit mul oli huvitav kogemus suvilas.
Oli päikseline päev ja lugesin abielulaagri materjale.
Olles üksi verandal tundsin, kuidas suur patutunnetus
tuli mu peale. Tundsin, et pean rääkima Ummale,
mis ma tema eest olen hoidnud salajas.
Ma tegin seda.
See oli meie elus pöördepunkt. Hakkasime elama avatud elu.
Jagamine pole alati lihtne.
Aga tundsin, et saatana võim mu elu üle sai murtud,
kui hakkasime end üksteisele avama.
Hakkasime käima valguses ja avatuses.
Tõmbasime vaiba ära ja nägime, mis kõik seal all on.
Meie vahele tekkis läbipaistvus.
See mõjutas väga näiteks seksuaalelu.
Peale 15-abieluaastat meie seks hakkas muutuma selliseks,
nagu Jumal on selle abielus mõelnud.
Püha Vaim muutus minu elus reaalseks. Temast sai reaalne isik.
See oli suur muutus minu elus.
Piibel hakkas elama. Jumal hakkas rääkima.
Sellest sai meie ühine asi. Varem elasime oma usuelusid
erinevas tempos.
Ma ei osanud 20-aastasena mõelda, et me oleme õde ja vend Kristuses.
Me palvetame koos, teineteise süles diivanil.
See on meid kandnud abielus edasi.
Vaimulik osadus on meie jaoks väga tähtis.
Me ei suutnud alguses koos palvetada.
See oli võitlus. Jukka arvates ma palvetasin liiga vaikselt.
Palveosaduse leidmine on olnud suur asi.
Saame koos hingata palves. See toob lähedust ja osadust.
Võime palvetada isegi saunas.
Palvetamine võib olla ka väga romantiline kogemus.
Minu sisemine hoiak oma isa vastu on muutunud.
See protsess on kestnud mitmeid aastaid.
Andestasin isale süstemaatiliselt teatud mälestuste eest.
Laagrites on olnud hetki, kus peame andestama kas
abikaasale või mõnele lähedasele inimesele.
Tihti mul tulid meelde mälestused isast. Sain Jumala ja oma naise ees
kuulutada oma isale andestust.
Mingil hetkel mul ei tulnud enam meelde mälestusi.
Siis hakkasin tundma sooji tundeid isa vastu.
Mu isa küll suri ja me ei jõudnud nendest asjadest rääkida.
Aga mu tunded isa vastu olid soojad enne kui ta suri.
Andestamine mõjutas kindlasti ka meie suhet.
Kui südames ei ole andestamata asju, ei saa tekkida kibedust abikaasa vastu.
Siis kaovad ära ka kurbuse ja masenduse tunded.
See tõstab enesehinnangut. Toob rohkem elurõõmu.
Aktsepteerimine oli päris tähtis.
Minu loos see oli kõige tähtsam, aktsepteerida Jukkat.
Koos sellega ma sain ise suure vabaduse.
Juhtus sedasi, et Jukka hakkaski rääkima,
ta ei tundnud enam survet.
Kui meie suhe muutus avatumaks, ei olnud enam teemasid,
millest ei tohtinud rääkida. Võisime rääkida ükskõik millest.
Vahel otsisime asju, millest me polnud veel rääkinud.
Minu enesehinnangu ülesehitamisel suur asi on olnud see,
et olen leidnud hingamise Jumala armus.
Kõlban sellisena nagu olen. Ma ei pea ise sooritama.
Jumal seisab mu taga.
Abielu on mõjutanud ka palju. Olen saanud Umma käest
positiivset tagasisidet.
See on muutnud mu arusaama iseendast.
Olen hakanud iseennast väärtustama. Ma ei mõtle enam,
et ma olen halb inimene.
Muidugi on teatud nõrkused, aga on ka tugevused,
mida väärtustada.
Praegu mõtlen, et abielu on võimalik ise mõjutada.
Mitte küll kõike, kuna suhtes on kaks inimest.
Inimelu on habras. Jumala armu najal me elame.
Alguses kommunikatsioon ei olnud tasakaalus.
Kuulamine on kõige raskem. Eriti siis kui oma tunded
on juba üles tõusnud, pean siiski ära kuulama.
Ma siiamaani vahel ei kuula nagu peaksin,
vaid hakkan oma asja ajama.
Sedasi tekkivad kokkupõrked.
Ma mõtlen ka vahel, et sa ei saa aru, mida ma räägin.
Siis ma hakkan seletama juurde.
See jällegi süvendab minu sees tunnet, et mind ei mõisteta.
Aga samas tülisid on meeldiv lahendada.
Me ei peida neid kuskile vaiba alla.
Me lahendame ära oma tülid.
See toob meid alati lähemale.
Me õpime üksteist tundma.
Kui mõtlen meie peale, mul tuleb mõttesse lähedus.
Oleme aastaid ehitanud lähedust ja kestvat armastust.
Tõlge: Sanna Pitko