Vi märkte att vi inte längre är tillsammans överhuvudtaget.
Jag jobbar och reser medan Sari är hemma.
Då sade jag till Tino som skulle till Amerika -
"Om du nu far så behöver du bara en enkelbiljett."
PARFÖRHÅLLANDE
När jag första gången såg Tino kände jag att han var allt det jag önskat.
Att han är den rätta mannen.
Tino kallades "Dino" dåförtiden och jag tyckte det var ett säreget namn.
Genom en vän och Tinos släktingar började jag forska mera.
Som tack för uppgifterna bjöd jag min väninna till bröllopet.
Redan vid första mötet hade jag en sådan känsla.
Jag var helt pessimistisk.
Oj, vilken trevlig flicka men inte kan det bli till något.
Vi tog inte ens varandras telefonnummer.
Det var trevligt att pratas men det blir inget.
Jag duger inte åt någon.
Men hon var aktiv och hon grävde fram mina uppgifter och ringde mig.
Det var ganska talande. Var man får tag på mig?
På jobbet.
Hon ringde mig och frågade om jag kommer på hennes avskedsfest -
för hon ska till Uleåborg för att studera.
Jag for på festen och det visade sig att jag var den enda inbjudna.
Då förstod jag att nu är det fråga om något annat.
Han började komma med tåg från Esbo till Uleåborg på veckosluten.
Förbindelsen började mycket försiktigt.
Jag hade en hund och vi skaffade tillsammans en till.
Det var det första.
Känslomässigt var jag mycket försiktig.
Senare har jag märkt att jag undermedvetet har tänkt -
att månne jag hittar någon som jag duger åt.
Hela tiden hade jag en känsla av att snart märker Tino hurdan jag är -
och så sticker han iväg.
Jag vågade inte binda mig på en lång tid.
Jag var väldigt försiktig och var hela tiden rädd för att bli lämnad.
Jag hade en känsla av att vara värdelös och inte duga.
Känslan av att ingen kan vara intresserad av mig fanns där i -
bakgrunden. Det var viktigt för mig att inbilla mig -
att Sari ändå godkänner mig.
Mycket fort efter det att vi börjat sällskapa, -
efter ungefär en månad, skaffade vi en gemensam hund.
På så sätt hade vi något gemensamt.
Efter det öppnade vi ett gemensamt bostadssparkonto.
Med hund och mål tillsammans har hon svårare att lämna mig.
Jag var väldigt ömtålig och vågade inte vänta mig något -
och vågade inte ha stora förväntningar.
Jag var rädd för hur det går.
Vid minsta tvist trodde jag att nu skiljs vi.
Jag har jag alltid velat ha närhet och ömhet i ett parförhållande.
Jag har upplevt att jag blivit utan dem i min barndom.
Jag tog det för givet att jag ville ha ett parförhållande -
men bebislängtan har jag haft ända sedan liten.
Jag läste böcker om barnuppfostran på samma sätt som hundböcker.
Jag drömde om en stor familj och många barn.
En man också, men jag kunde inte riktigt föreställa mig honom.
Mannen bara finns och möjliggör familjen.
Vårt förhållande var säreget för jag var i Esbo och Sari i Uleåborg.
Under två års tid träffades vi på veckosluten -
vilket betydde att de ögonblicken var mycket intensiva.
Det var korta veckoslut som vi tillbringade tillsammans.
Två år senare beslöt jag att flytta till Uleåborg -
och vardagen började.
De förälskades symbios saknades i vår vardag.
Det var mera ett presterande. Vi skötte hemmet och jag gick på jobb.
Sari studerade och vi gick ut med hundarna.
Men det slog inte gnistor om det.
Sari hade en tydlig vision om att vi bör skaffa en stor familj -
med många barn.
Båda hade i tanken att barnen för med sig närhet i förhållandet.
Rätt så fort började vi försöka och lyckades.
Jag hade bott ett drygt år i Uleåborg då första barnet föddes -
följande sommar och så började barnskötseln.
Det kanske fjärmade oss ännu mer från varandra istället för att föra oss
närmare varandra, så som jag hade trott.
10 dagar efter jag blivit färdig föddes vår första pojke Samuli.
Det var en härlig tid hemma med barnet.
1 år och 8 månader senare föddes Emilia.
Tino jobbade mycket och reste ofta utomlands.
Ibland var det 100 resdagar i året.
Jag var hemma och hade redan som ung tyckt om att sköta andras barn.
På det sättet hade jag redan övat mig tidigare -
och tänkt på hur jag vill uppfostra de egna barnen.
Rätt så fort fick vi det andra barnet och sedan det tredje -
med två års mellanrum.
Efter tre år föddes det fjärde barnet.
Jag hade en tydlig känsla av att nu är barnen viktigare än jag för Sari -
och jag har nu blivit utanför.
Jag hade ju mitt gamla knep som jag tidigare använt, nämligen jobbet.
Jag jobbade mycket i Uleåborg och fick en professur där.
Det blev mera jobb och jag hade 8 bisysslor -
så att jag säkert skulle ha tillräckligt med jobb.
Vid något skede märkte vi att vi inte är tillsammans alls.
Jag jobbar och reser och Sari är hemma med barnen.
Som en kliché kan man säga. Vi växte isär.
I alla fall var vi då mycket isär.
Sari var den aktiva parten och sade att nu behöver vi hjälp.
Först saknade jag inte att Tino skulle ha varit mera hemma.
Jag gjorde det felet att när Tino skötte barnen -
gav jag lätt råd hur jag tycker att det ska göras.
Kanske det drev Tino ännu mer till jobbet.
Han jobbade långa dagar och jag började märka -
att jag börjar bli trött och utmattad.
Så småningom, efter att Emil fötts -
sade jag på rådgivningen att nu behövs diskussionshjälp -
för jag känner mig deprimerad och trött.
Där kunde vi sedan diskutera saken.
Vi tänkte att det är förlossningsdepression -
men inte kändes det så och det hjälpte inte.
Då vi inte hade något stödnätverk i norr tänkte vi att vi flyttar söderut.
Vi beslöt att flytta till Tammerforstrakten -
som är mitt mellan far- och morföräldrarna.
Tino blev kvar för att slutföra sin avhandling.
Jag bodde med mina 4- och 2-åriga pojkar och väntade vårt tredje barn.
Jag blev bara ännu tröttare.
Då sade jag till Tino som skulle till Amerika -
"Om du nu far så behöver du bara en enkelbiljett."
Jag började vara så rädd för grälen -
att jag inte mera vågade berätta om mina tjänsteresor.
Det uppstod situationer att jag föregående kväll -
berättade att i morgon ska jag på resa en vecka.
Eller att Sari av någon bekant hörde att jag ska på resa.
Kriserna blev bara större och förtroendet började lida.
Tino for på repövningar samma dag jag kom hem från BB.
På samma gång for han till Uleåborg för att jobba på sin avhandling.
Jag var hemma och oerhört lycklig att vi fått vårt tredje barn.
Både en flicka och pojkar.
Naturligtvis var det en hektisk tid.
Då började vi planera vårt bröllop.
Vi hade varit förlovade 6 år men vigseln fattades.
Vi tänkte göra det i samband med dopet.
Efter några månader sade jag att nu orkar jag inte mera.
Jag berättade att jag hade självmordstankar.
Sari sökte hjälp åt sig och gick några gånger i terapi -
och terapeuten bad henne ta mig med.
Vi gick tillsammans flera år till kommunens familjestödcentral.
Vi fick hjälp för ett par dagar men i vardagen glömde vi medlen.
Allt tycktes stampa på stället och psykologen blev ganska bekant.
Ingendera av oss kom djupare.
Sedan fick vi ännu ett fjärde barn två år efter Laura.
Vardagen gick ut på att jag var ensam med barnen men -
fast stödnätverket nu var närmare var avståndet ändå 200 km -
så i vardagen hjälpte det inte och staden var helt främmande -
före jag lärde känna människor.
Ändå presterade jag vardagen och klädde barnen vackert och försökte -
alltid koka ekologiskt.
Det var det som utmattade mig.
Jag uppskattade att Tino jobbar hårt och vi får en massa pengar.
Inte kunde jag säga att jag önskar att han skulle vara mera hemma -
och vara pappaledig hemma, inte borta.
Till vår terapeuts fortsättningsstudier hörde -
att vi ställde oss inför en större grupp studerande -
för att berätta om vår situation.
Där frågade en äldre dam om vi hade försökt med kristen parterapi.
Där blev det tal om KFUMs läger i Pieksämäki -
och vad det går ut på. Vi blev båda ivriga för det lät bra.
Vi beslöt att delta.
På det första lägrets första föreläsning nämndes 25 faktorer som dödar -
kärleken, och jag förstod att jag själv har 23 av dem.
Bara våld och otrohet saknades. Alla andra hade jag.
Då förstod jag hur vilse jag varit och hur man kan ändra sig.
Jag behövde också bot för min värdelöshetskänsla.
Från och med det lägret för 5 år sedan -
började vårt förhållande utvecklas på ett helt nytt sätt.
Vi är ännu på väg men nu är läget helt annorlunda.
För fem år sedan var vi nära skilsmässa.
Sari menade att det är ingen idé med ett förhållande -
där ingendera känner sig tillfredställd.
Jag höll med henne fast jag inte ännu då förstod hur illa det var.
Av lägret hade vi säkert den hjälpen -
att vi först och främst fick Gud med i vårt förhållande.
Där talade både män och kvinnor, inte bara en kvinnlig psykolog.
Jag lärde mig också att uppskatta det.
Jag for till lägret med tanken att nu märker Tino hur fel han gjort -
och hur mycket han bör ändra sig.
Vi brukade knuffa till varandra och säga: "Lyssna nu, det här gäller dig."
I slutet av veckan märkte jag att det är nog lika mycket för mig -
för det är ju jag som gjort fel.
Då började jag ändra mig själv -
vilket är effektivare än att ändra den andra.
Jag hade en mycket naiv uppfattning -
att kvinnor tjusar man med pengar som i alla filmer.
En vit Ferrari framför dörren gör dem glada.
Jag jobbade hårt för att skaffa pengar.
Ibland kände jag också att Sari förlät mig -
om jag bjöd ut henne på middag eller bio.
Inte pengar till en vit Ferrari men till en biobiljett i alla fall.
En stor sak var att Sari blev förtjust i ett hus på en mässa -
som jag tyckte var oerhört dyrt.
När vi med tiden skaffade ett sådant hus -
tänkte jag att nu måste Sari förstå hur mycket jag bryr mig om henne.
För Sari var det bara en punkt och en sak.
Inte förbättrade det vårt förhållande.
För mig var männen rätt så okända eller avlägsna -
för jag har bara systrar.
Med min pappa hade vi inga djupa diskussioner.
Min mamma var en stark person och pappa höll sig i bakgrunden.
Känslor uttrycktes nog men jag erfor att de negativa undveks.
Det grälades också men de reddes inte ut.
Man försökte bara jämna ut dem snabbt om det var något negativt.
Jag kände att man inte fick visa om man ville gråta.
Våra roller i parförhållandet har ändrat sig mycket.
Tidigare kände jag att jag gör allt och Tino är på jobb.
Nu känns det att båda har plats hemma med våra egna områden.
Vi besluter gemensamt om sakerna.
Jag har lärt mig att också fråga Tinos åsikt före jag bjuder gäster.
Tidigare måste du ofta ta på dig också mansrollen i familjen.
Jag lät mig också skötas som ett femte barn -
och bar inte det ansvar som mannen borde.
Jag skötte inte min kristna uppfostringsplikt.
Nu är riktningen riktig och också jag vågar -
ta det manliga ansvaret.
Jag känner att det hör naturligt till mig och inte är en börda -
eller ett extra arbete.
Det finaste i förhållandet är säkerheten.
Säkerheten att vi hålls ihop och att vårt äktenskap håller.
Fast det nuförtiden är mycket vanligt att människor skiljs -
har vi säkerhet i det egna och gör fortfarande ännu mycket för det.
I det avseende är det tryggt.
Jag har först nu, fast vi varit ihop sedan 1994 -
funnit enheten och det att man inte behöver -
bära alla familjebördor ensam utan man kan dela på dem.
Att dela på dem och diskutera tycker jag -
att har underlättat att stå ut med det vardagliga.
Det har gjort mitt liv mycket normalare.
Min önskan är att vi skulle kunna ta mera tid för oss själva -
för förhållandet och familjen.
Att familjen skulle bli mer sammansvetsad -
och prioritera tiden rätt.
Svensk översättning: Carl Westermarck