Järsku märkasime, et me pole enam üldse koos.
Olin ise tööreisidel ja Sari oli kodus koos lastega.
Ütlesin Tinule, kui ta läks tööreisile Ameerikasse, et pole vaja tagasi tulla.
PAARISUHE?
Kui nägin Tinu esimest korda, tundsin, et ta oli kõike seda,
mis ma alateadlikult olin soovinud, et mees oleks.
Tinu hüüti siis veel Dinoks.
Ütlesin talle, et see on huvitav nimi. Hakkasin oma sõbra kaudu
lisainfot õngitsema tema kohta.
Lubasin oma sõbrale tasuks selle eest hääkutse.
Juba esmakohtumisel tekkisid mul need mõtted.
Olin täiesti pessimistlik. Mõtlesin, et on tõesti tore tüdruk,
aga sellest ei saa midagi tulla. Me ei vahetanud telefoninumbreid.
Oli tore vestelda, aga ma ei uskunud, et kõIbaksin kellelegi.
Aga tüdruk oli aktiivne, ta otsis mu andmed ja
helistas mu töökohta.
See oli väga piltlik. Kust ta mind kätte sai?
Muidugi töölt.
Ta helistas mu töökohta ja küsis, kas tulen ta ärasaatmispeole.
Ta kolis Oulusse õppima.
Läksin ärasaatmispeole ja avastasin, et olin ainus, kes kutsuti.
Sain aru, et plaanid olid teised.
Ta hakkas rongiga Oulusse sõitma Espoost, kus ta elas.
Nädalavahetustel olime koos.
Teineteisele pühendumine oli väga ettevaatlik.
Mul oli koer ja me võtsime koos teise koera.
See oli esimene suur asi.
Tunnete tasandil olin väga ettevaatlik.
Hiljem olen avastanud, et alateadlikult kahtlesin,
kas ma leian kellegi, kellele ma kõIban.
Olin kogu aeg kindel, et varsti Tinu saab aru, milline ma olen
ja läheb minema.
Ma ei julgenud väga kaua end temaga siduda.
Olin väga ettevaatlik. Kartsin pidevalt,
et mind jäetakse maha. Tundsin end väärtusetult.
"Ma ei kõIba, keegi ei huvitu minust päriselt."
Mu jaoks oli tähtis endale tõestada, et Sari aktsepteerib mind.
Kuu aega peale seda, kui hakkasime käima,
võtsime koos koera. See oli meie ühine asi.
Avasime ka koos säästukonto tulevase kodu tarvis.
Mõtlesin, et kui meil on ühised eesmärgid ja ühine koduloom,
tal on raskem minust lahku minna.
Olin väga kartlik. Ma ei julgenud luua suuri ootuseid.
Kartsin kogu aeg, kuidas see lõppeb. Iga kord, kui meil oli lahkarvamus,
olin kindel, et läheme lahku.
Mida ma siis kõige rohkem tahtsin, ja tahan ikka veel,
on lähedus ja hellus.
Tunnen, et olen sellest lapsepõIves ilma jäänud.
Minu jaoks oli iseenesestmõistetav, et soovin paarisuhet.
Väiksest saati on mul olnud beebipalavik.
Kui hakkasin raamatuid lugema, need olid laste kasvatuse kohta.
Unistasin suurest perest ja paljudest lastest.
Mehest kindlasti ka, aga ma ei osanud selle peale nii mõelda.
Mõtlesin, et ta lihtsalt on ja teeb selle perekonna võimalikuks.
Meie suhte algus oli huvitav, kuna elasin Espoos ja Sari elas Oulus.
Kohtusime kaks aastat ainult nädalavahetustel.
See tähendas, et koosolemise hetked olid intensiivsed,
kui veetsime Iühikesi nädalavahetusi koos.
Otsustasin kolida Oulusse, kui olime käinud kaks aastat.
Igapäevaelu hakkas pihta.
Armunud inimeste vahel on tihti sümbioos,
aga meil see puudus igapäevaelus.
See oli üks sooritamine. Hoolitsesime koos kodu eest,
käisin tööl, Sari õppis, jalutasime koertega.
Elu polnud väga lilleline.
Saril oli kindel veendumus, et pere peab olema suur ja
lapsi peab olema palju. Mõtlesime mõlemad,
et laps toob suhtesse lähedust.
Päris kiiresti muretsesime oma esimese lapse.
Olime siis elanud üle aasta koos Oulus ja laps sündis järgmisel suvel.
Siis hakkasime hoolitsema lapse eest. See viis meid veelgi rohkem
eemale teineteisest, mitte ei toonud lähedust,
nagu mina olin ette kujutanud.
10 päeva peale mu lõpetamist sündis meie esimene poeg Samuli.
See oli imeline aeg. Sain olla kodus koos lapsega.
Aasta ja 8 kuu pärast sündis Emil.
Tinu töötas palju. Tööreisid välismaale on alati olnud
osa tema tööst. Ta võis ka 100 päeva aastast reisi peal olla.
Mulle oli väiksest saati meeldinud teiste lapsi hoida,
seega mulle sobis hästi kodus olla.
Olin õppinud neid asju ja mõelnud läbi, kuidas tahan oma lapsi kasvatada.
Päris kiiresti sündis teine laps ja siis kolmas.
Kahe aastaste vahedega. Siis kolme aasta pärast sündis neljas laps.
Tundsin, et lapsed on Sari jaoks tähtsamad, kui mina.
Tundsin end väljajäetuna.
Mul oli see vana trikk: töö. Töötasin palju ja sain
ametikõrgenduse, mis tagas mulle rohkem tööd.
Ühel hetkel töötasin kaheksas erinevas kohas,
et teha kindlasti piisavalt tööd.
Mingil hetkel märkasime, et me pole enam üldse koos.
Töötasin või olin tööreisidel ja Sari oli kodus lastega.
Justkui kasvasime lahku. Vähemalt me olime palju lahus.
Sari oli see, kes ütles, et meil on abi vaja.
Alguses ma ei osanud igatseda, et Tinu oleks rohkem kodus.
Tegin selle vea, et kui Tinu hoolitses laste eest,
andsin kohe nõu, kuidas peaks tegema.
Tõukasin teda sellega veelgi rohkem tööle.
Midagi hakkas mu sees toimuma ja märkasin, et olen väsinud.
Kui Emil sündis, ütlesin esimest korda lastearstile,
et tunnen end väsinuna ja tüdinuna.
See oli esimene kord, kui rääkisin nendest asjadest.
Võib-olla nad mõtlesid, et see on sünnitusjärgne depressioon.
Ma ei tundnud end sedasi. Siis me mõtlesime,
et kuna meil pole toetusvõrgustikku seal põhja pool, kolime lõunasse.
Otsustasime, et kolime Tampere linna,
et saada abi laste eest hoolitsemisel.
Tinu jäi Oulusse lõpetama oma tööd.
Elasin suve koos 4- ja 2-aastaste poistega, olles ise rase.
Väsisin aina rohkem. Siis ma ütlesin Tinule esimest korda midagi.
Ta pidi minema reisile Ameerikasse ja ma ütlesin, et kui ta läheb,
pole vaja tagasi tulla.
Hakkasin kartma neid tülisid ja kui ma tõesti pidin minema
tööreisile, ma ei julgenud sellest rääkida.
Tekkisid olukorrad, kus ma eelneval õhtul ütlesin,
et lähen nädalaks ajaks reisile.
Vahel Sari kuulis mõne tuttava käest, et lähen reisile.
Nendest tekkisid veelgi suuremad kriisid.
Usaldus meie vahel hakkas nende reiside tõttu kannatama.
Tinu läks sõjaväe kordusõppustele samal päeval, kui sain
sünnitusmajast koju.
Läksin koju ja olin meeletult õnnelik, et meie kolmas laps
oli sündinud ja ta oli tüdruk.
Hakkasime planeerima pulmi. Olime siis 6 aastat kihlatud olnud,
aga pulmasid polnud peetud.
Korraldasime need koos tütre ristimisega.
Mõne kuu pärast ütlesin lastearsti juures olles,
et ma enam ei jõua. Ütlesin, et mul on suitsiidsed mõtted.
Sari otsis endale abi. Ta käis paar korda teraapias.
Terapeut oli tark ja ütles, et ta võtaks oma abikaasa kaasa.
Läksime koos ja käisime mõned aastad perenõustamises.
Saime abi paariks päevaks, aga igapäevaelus need
asjad kippusid ununema.
Tundsime, et asjad ei liigu. Psühholoog muutus familiaarseks.
Kumbki meist ei jõudnud eriti sügavale.
Meie neljas laps, Linnea, sündis 2 aastat peale Laurat.
Olin igapäevaselt üksi koos nende lastega.
Kuigi meie toetusvõrgustik oli nüüd lähemal,
nad elasid siiski 200 km kaugusel.
Linn oli minu jaoks täiesti võõras.
Sooritasin igapäevaelu. Panin lapsed ilusti riidesse,
tegin ökotoitu. See väsitas mind.
Väärtustasin seda, et Tinu töötab palju ja meil on raha.
Ma ei osanud öelda, et soovin, et ta oleks rohkem kodus
ja veedaks puhkuseid kodus, mitte kuskil mujal.
Meie terapeut soovitas meile jätkuõpinguid.
Võtsime osa grupinõustamisest ja rääkisime suurema seltskonna
ees oma probleemidest. Seal üks vanem naisterahvas
soovitas meil proovida kristlikku abielunõustamist.
Räägiti Namika poolt korraldatud abielulaagritest Pieksämäel.
Vaimustusime mõlemad sellest.
Läksime oma esimesse laagrisse. Esimeses loengus loetleti
25 armastuse hävitajafaktorit.
Sain aru, et mul on nendest 23.
Vägivalda ja petmist mul polnud, aga kõik ülejäänud küll.
Sain aru, kuidas ma olin eksinud ja kuidas ma saan ise muutuda.
Sain aru, et vajan tervenemist oma väärtusetuse tunnetes.
See laager oli 5 aastat tagasi ja sellest saati hakkas meie
suhe hoopis teisel viisil arenema. Oleme ikka tee peal.
Aga olukord on hoopis teine, kui see oli 5 aastat tagasi,
kui olime lahutuse äärepeal.
Sari ütles, et pole mõtet olla suhtes, kus kumbki osapool ei tunne,
et vajadused saavad täidetud.
Olin lõpuks samal arvamusel, kuigi ma kohe ei saanud aru.
Laager aitas kõige rohkem sellega, et võtsime Jumala kaasa oma suhtesse.
Temast sai meie kolmas haru.
Seal oli nii mehi kui naisi, kes rääkisid.
Õppisin seda hindama.
Läksin laagrisse selle mõttega, et Tinu saaks aru,
kuidas ta käitub valesti ja kui palju ta peab muutuma.
Esimeste loengute ajal müksasime teineteist ja sosistasime:
"Kuula nüüd, see on sulle!"
Aga siis hakkasin märkama, et olen ise ka palju valesti tienud.
Hakkasin iseennast muutma. See toob rohkem tulemusi,
kui teise inimese muutmine.
Mul on olnud naiivne arusaam, et naistele saab rahaga muljet avaldada.
Töötasin palju, et seda raha saada. Vahel, kui Sari oli mu peale pahane,
vabandasin sellega, et viisin ta õhtusöögile või kinno.
Panin tema alla raha.
Sari leidis ühe maja, mis hakkas talle tohutult meeldima.
Minu arvates see oli liiga kallis, aga me ostsime selle.
Mõtlesin, et nüüd Sari peab mõistma, kui väga ma temast hoolin.
Arvasin, et meie suhe läheb sellega korda.
Aga see oli Sari jaoks üks punkt, üks asi.
See ei parandanud meie suhet.
Mehed olid minu jaoks tundmatud ja eemalolevad.
Mul on peres ainult õed. Isaga me väga ei rääkinud.
Ema oli meie peres tugev isiksus, isa oli tagaplaanil.
Tundeid väljendati, aga tundsin, et negatiivseid tundeid välditi.
Tülisid oli, aga neid ei lahendatud.
Negatiivseid asju püüti maha suruda.
Kogesin, et näiteks nutta ei tohtinud avalikult.
Meie rollid paarisuhtes on muutunud.
Varem kogesin, et teen kõik ise ja Tinu käib tööl.
Nüüd tunnen, et meie mõlema jaoks on kodus ruumi ja
otsustame koos asju. Olen õppinud küsima Tinu arvamust.
Planeerime asju koos.
Varem sa pidid võtma enda peale mehe rolli.
Vahel ma viskasin end sinu hoole alla ja olin viies laps.
Ma ei võtnud seda vastutust, mis mul mehena pere ees oli.
Kristliku kasvatuse eest ma ei hoolitsenud üldse.
Nüüd liigume õiges suunas. Ma julgen võtta vastutust ja kogen,
et see kuulub mulle ja on loomulik.
See ei ole ülearune koorem.
Kõige imelisem suhtes on kindlus. Mul on kindlus, et me oleme koos
ja meie abielu jääb kestma. Ükskõik kui paljud inimesed
lähevad lahku tänapäeval. Mul on kindlus südames.
Me töötame selle suhte kallal. Meie suhtes on turvalisus.
Kuigi me oleme olnud koos alates aastast 1994,
olen alles leidnud ühtsuse. Ma ei pea kogu pere koormat
kandma üksinda, vaid on võimalik jagada.
Me suudame vestelda ja see on teinud igapäevaelu lihtsamaks.
See on muutnud mu elu normaalsemaks.
Soovin, et me saaksime võtta rohkem aega oma suhte ja
perekonna jaoks, et lisada ühtsust.
Tahaks kasutada aega tähtsusejärjekorras.
Tõlge: Sanna Pitko