Jag kände mig verkligen övergiven. Samtidigt kom en stark hatkänsla.
Inte bara för att Rene övergav mig. Hatet bubblade upp också för att -
vi ändå hade en 9 månaders dotter.
Jag upplevde att även dottern blev lämnad. - Hela tiden fick jag -
vara liksom en hemlig agent. Risk för att trilla dit fanns.
Det kunde komma fram att jag egentligen var någon annan.
Vi träffades i ett högklassigt program: "Videoträffen."
Där valde Pia just mig för en vinstresa - en Sverigekryssning.
Jag upplevde kärlek vid första ögonkastet. Pia kämpade emot.
Jag tyckte Rene verkade trevlig. Han var väldigt rolig, kul.
Han var lätt att umgås med. Men just då var jag förtjust i en annan
Det var på ett sätt... det började som en vänskap.
Vi började gå ut som bara vänner.
Sedan började vi sällskapa och Rene blev fredsbevarare i Kosovo.
Inte heller i det skedet var jag särskilt förtjust. Jag gav det -
en chans. Man kunde ju se hur det utvecklade sig. Han sände brev.
Många brev. Stora A4-ark fulla med text, och även dikter.
Då började jag känna förtjusning och förälskelse. Sättet han skrev -
på, och hur han djupsinnigt berättade om sina känslor.
Han uttryckte sig bra skriftligt. Kanske var han mannen i mitt liv?
Jag hittar känslorna bättre, när inte de vardagliga sysslorna -
inte stör. Jag mer öppen & kan dela med mig av känslor & tankar.
Också önskemål. Borta från rutiner. Borta från ett normalare arbete.
Dagar då man betalar räkningar. En äkta kontakt var genast möjlig.
Jag återkom rakt in i vardagen. De egna känslorna & drömmarna -
som jag så fint fått ur mig, begravdes och glömdes nu bort.
Pia undrade vart mannen, som hon hunnit bli förtjust i försvann?
Han som hon så väntade hem... En helt annan kille dök upp -
då vardagen inträdde.
Av parförhållandet förväntade jag mig ett liv i gemensamhet.
Jag är en väldigt känslosam människa. Jag vill kommunicera.
I parförhållandet är det väldigt viktigt att få prata ut med sin man
Vi ska kunna ha filosofiska samtal till 5 på morgonen. Om allt möjligt
Ständiga samtal. Det var min syn på ett fungerande förhållande.
Man ska dela allt med varandra. När Rene kom hem och vi flyttade -
ihop, då slutade de gemensamma samtalen.
Vardagen, arbetet, studierna... Ingen tid över för bra kontakt.
Allt det andra tog över. Vi hann inte sitta ner och diskutera.
Jag hade en sådan inställning, att när man är ihop följer förlovning.
Inget speciellt krävs mera. Det är bara något överenskommet.
Den inställningen hade inverkan på alla beslut som togs. Man behöver -
inte ta särskild hänsyn i varken större eller mindre frågor. -Vi -
liksom gled in i ett äktenskap. Det liknade inte det jag tänkt om -
äktenskap som liten. Dressmakeri & något prinsessbröllopsliknande.
Nu var det mera så att det var tid för bröllop och vi borde gifta oss.
Inte ens vid altaret kände jag... Utan jag upplevde det mera som -
något dåligt än något bra. Var detta egentligen rätt man?
Eller inte fel man, utan att vi inte liksom nådde varandra.
Jag var i färd att få en man, med vilken jag saknade -
en sådan kontakt, som jag önskade, rent mentalt.
Hoppet levde dock, för jag visste ju att Rene tänkte djupsinnigt.
Vi hade ju i något skede redan haft en fin kontakt
Jag tänkte att den existerar, fastän den för tillfället saknades.
Det liknade förlovningen. Nu var nästa steg att gifta sig.
Då vi gifte oss följde vi det Lutherska vigselformuläret.
Men det var inte, som det sägs, en tretvinnad tråd. Att Gud var med.
Det fanns inte i våra böner. Mer att man brukade göra så i Finland.
Vi gifte oss på gängse vis.
- Ingen konkret förändring skedde. Vi bodde ju redan tillsammans.
Vi gjorde ingen bröllopsresa. Det var bara själva vigseln.
På måndag jobbade vi som vanligt. Helt konkret tillkom inget nytt.
Det är en sådan sak som jag grämt mig över i efterhand.
Nu, som äldre och klokare, skulle jag handla annorlunda.
Själva äktenskapet ska ju vara det som förändrar livet.
Först i och med äktenskapet ska man ju bli till ett kött. Och -
att Gud kommer med från början. Det vore den perfekta situationen.
Vårt första barn föddes 2003. Samma år, eller egentligen -
året före, hade vi börjat bygga. Det var en tämligen rörig tid.
Jag var deprimerad och minns inget särskilt från husprojektet.
Allt kring byggandet gick mig förbi, som i en dimma.
Mitt i husprojektet började vi vänta Regia.
Alla mina tankar kretsade kring graviditeten.
Det var en svår graviditet. Jag fick ta dropp och Rene byggde på.
Vi hade ännu mindre tid för varandra och sågs korta stunder.
Rene jobbade dagtid och kvällarna förflöt på bygget. Jag var trött.
Jag låg oftast och sov, pga graviditeten. I det skedet -
hade våra pengar börjat ta slut. Det var något jag inte visste om.
Jag hade inte mod att berätta det. Ville inte medge ett misslyckande.
Så länge hon inget visste försökte jag också bevara henne från fakta.
Det fanns mellan oss. Samma tema fanns med i allt annat också.
Vi tog inte upp saker från gången tid. Inget tal om framtiden heller.
Vi liksom skyddade varandra från det vi faktiskt tänkte på.
Den verkliga situationen alltså.
Rene hade inte berättat att husbygget slakade pga pengabrist.
Jag trodde att Rene lät allt framskrida långsamt med flit.
När sedan Regia föddes flyttade jag hem till föräldrarna.
Meningen var att jag skulle vara där tills huset blev färdigt.
Sommaren kom och gick. Emellanåt ringde jag till Rene.
Skulle vi snart få flytta in? Ingenting hände. Sedan var -
det ju avståndet. Jag tänkte det var Renes sätt att göra slut.
Då vi inte diskuterat över det, tänkte jag att han saknade mod.
Det var väl bara hans sätt att säga att jag inte behöver komma mer.
Huset verkade aldrig bli klart. Jag förmådde inte säga till Pia -
att pengarna var slut. Samtidigt fanns en möjlighet till utlandsjobb
Jobba i Ryssland och samla ihop pengar och få familjen förenad.
Jag ansåg att jag nu skulle offra mig och resa till Ryssland.
Jag lämnar allt och genom det får jag familjen förenad igen.
Sedan är vi en stor lyclig familj.
Jag ringde till Pia och sade att nu väntar ett år i Ryssland.
Inte S:t Petersburg eller Moskva, utan 1200 mil till Japanska havet.
Rene hade beslutat sig för det. Jag hade ingen möjlighet att -
inverka på skeendet. Vi var i färd med att skaffa visum o dylikt.
Jag hade en känsla av att det liksom var den sista smällen.
Jag kände mig totalt övergiven. Samtidigt kom stora hatkänslor.
Inte bara det att jag åsidosattes. Hatet bubblade upp också för att -
vi faktsikt hade en nio månad ung dotter, som också övergavs.
Jag ansåg Rene var en dålig far. I det skedet var äktenskapet -
över i min tankevärld. Jag skulle se mig om efter en ny man.
Jag skulle inte vänta på Rene.
Pia förstod inte mina motiv om att jag offrade mig.
Så upplevde ju jag det hela.
Det var en tung tidsperiod. Omgivningen och byggjobbarna.
Det blev en kulturchock. Vardagen var så extremt olik vad jag var -
van vid. Jag värdesatte annat.
Men när jag fått tillfälle att komma dit och pengarna -
räckte till och bekymren försvann, då kunde jag också sova bättre.
Jag sov så lugnt att jag verkligen fick vila ut.
Förhållandet blev hela tiden sämre. Pia kände inte till motiven och -
upplevde att min frånvaro var i praktiken sista spiken i kistan.
Jag var långt borta och berättade inte om t ex den billiga spriten.
Det fanns ständiga frestelser.
Vi hade inte den kulturen att vi öppet kunde berätta om problem.
Inget om dåligt mående eller ångest Vi hade levt som rumskamrater.
Det fanns ingen riktig trygghet. Vi förmådde inte be om hjälp -
eller närma oss varandra och gå igenom känsloläget.
När Rene varit ett halvår borta började mitt mått vara rågat.
Jag hade en svår graviditet och mådde illa halva tiden.
Jag hade ingen som hjälpte till med skötseln. Kände ingen där.
Började också läsa i tidningar om hur männen uppför sig i Ryssland.
Det kom fram att det dricks mycket och det finns horor.
Det ena med det andra. Då drabbades jag av djup ångest.
Jag kände att jag inte klarar av mer. Sedan sade jag rakt ut -
till Rene, att om han inte genast anänder mister han familjen.
I det skedet var jag klar med vad jag själv önskar av livet.
När jag kom hem tänkte jag att allt lugnar ner sig och klarnar.
Allt blir bra igen. Men allt som hänt därborta och tidigare fanns -
kvar mellan oss. Det blev ännu värre nu när vi bodde tillsammans.
I hemmet fanns misstänksamhet & osäkerhet om den andras tankar.
Det har varit svårt att ta sig an känslor och speciellt negativa.
Det enda tillvägagångssättet vid känsloproblem var att gå ut.
Från barndomshemmet fanns ingen modell för känslohantering.
Vi tröstade varandra om det gick dåligt. Gladde oss vid framgång.
Men om det fanns svåra saker att ta sig an, slutbehandlades de inte.
Ingen lugn genomgång.Man vågade inte öppna sig. Det kunde hända -
om man verkade svag och det kom fram, att det vändes mot en själv.
Då jag inte bemött Pia på ett äkta sätt, förhöll jag mig fel.
Jag kunde inte dela saker mer med henne än med någon annan.
Det uppstod en situation, där en "offentlig jag" fanns, -
och dessutom "den verkliga jag." Den riktiga personen inuti mig.
- Rene hade ett av sina sista lov från Ryssland. Jag var splittrad -
och ångestfylld. De egna krafterna ville inte räcka till.
Jag var tvungen att få något som betydde mer.
Fastän jag hade försakat det kristna livet och tron, -
till det yttre, så hade det hängt med att jag bad när det var svårt.
Att Gud bär hade jag tillit till.
Nu var läget det att ödmjukhet och ett närmande till Gud gällde.
Jag bara orkade inte och hade hela tiden tanken på -
mina troende vänner och på diskussionerna om Renes frälsning.
Eller jag tänkte att bara Gud kan förvandla oss eller göra nytt.
Jag var förvånad över hur lätt Rene gick med på -
att komma till Pirkko Jalovaaras möte. Jag trodde han skulle vägra.
Rene sade istället genast: "Okej."
Pirkko bad och vi hade barnen med.
Hon bad över hela familjen. Det var en känsloladdad stund.
Vi båda grät. Från den stunden började på ett sätt -
en vändning till det bättre. Genast yttrade det sig inte. Men hopp kom.
Vi var inte ensamma med allt. Det fanns en väg ut.
Från den stunden började vårt liv förändras. Lite efter hand.
Det blev alltså en vändning. Problemen började lösas.
Det skedde inte på en gång. Men under årens lopp kom resultat.
Allt fick en ny inriktning.
Sedan deltog vi i en parterapi som församlingen arrangerade.
Där behandlades våra problem. Det var till stor hjälp för oss.
Men personligen hade jag så många låsningar.
Jag förmådde inte på ett äkta sätt förhålla mig, och möta Pia helt ut.
Det var ett hinder på vägen. Rädslan fanns, att om jag -
öppnade mig blir allt värre eller rasar ihop. Eller vänds mot mig.
Jag höll de stora sakerna och det förflutna inom mig. Jag fyllde 30.
Då försökte vi göra en traditionell grej - Hålla födelsedagsmåltid.
Möjligen ta vänner med. Men alla planer ebbade ut.
Vi kunde inte ordna till något. David Pawson råkade samtidigt -
ha ett undervisningsmöte, som TV 7 arrangerade. Vi tog oss dit.
Jag hade aldrig hört talas om honom. Planer hade funnits på -
en helt annan slags lördag. Vi gick alltså för att lyssna.
Pawson talade till mig...Jag hade ju tänkt något om andliga saker.
Vi hade ju pratat om sådant. Nå, han kom med en utmaning...
Att man tror att Jesus levt är inte märkvärdigt. Det kan bevisas.
Du behöver tro att Han dött för dina synder och sedan uppstått.
Uppstått från de döda och sitter nu på Guds högra sida.
De orden pyrde inom mig. Jag tänkte att just så var det.
En människo-Jesus var just min tro.
Hans gudomlighet hade jag missat.
Jag fick känslan av att jag då förstod sanningen.
Jag vågade ändå inte ta steget att ge mitt liv till Jesus.
I ett års tid malde detta inom mig. Vid tiden när jag fyllde 31 år -
ansåg jag att det var dags att ta emot denna sanning helt ut.
Ja, framför allt var jag rädd för följderna. Hur förvandlas jag?
Ska jag avstå från allt det jag har, om jag tar emot Jesus?
Det...det valet ägde rum -
i en andlig tillställning. Jag var på plats och gick fram -
för förbön. Att Jesus skulle komma in i mitt liv.
I den situationen liksom föll jag ihop helt.
Allt kändes annorlunda jämfört med något annat som hänt tidigare.
Samtidigt blev mitt trosliv förnyat
Det blev helt förvandlat.
Ett starkt böneliv påbörjades.
Guds närvaro kändes verkligen på ett nytt sätt.
Det blev så att vi började be tillsammans.
Det resulterade i att vi kunde tala ut om allt på ett bättre sätt.
Med varandra och med Gud.
Den gemensamma bönen hade stor inverkan på vårt förhållande.
Genom bönen lyckades vi uppleva en helt ny kontakt.
Det närmade oss stort till varandra
I början kändes gemensam bön svår och rentav något tillgjord.
Vi hade ju aldrig bett tillsammans.
Men när vi fortsatte be blev det en naturlig del av -
våran vardag och vårt liv. När vi gått i terapi en längre tid -
och i själavård och deltagit i äktenskapsläger, tog allt en form.
Vi hade fått hjälp av allt detta och förhållandet blev allt bättre.
Alltjämt var vi inte helt igenom ärliga.
Det kom en kväll då jag hade -
stor ångest. För jag visste att det fanns saker vi inte talat ut om.
Det kändes liksom i luften och jag bara måste få tala med någon.
I den stunden hittade vi ingen.
Vi försökte ringa ett par personer. Det passade inte för någon just då.
Då sade jag till Rene, att vi själva måste gå igenom detta.
Vi lade barnen för att sova. Sedan diskuterade vi till 7 på morgonen.
Vi gick igenom allt från början. All otrohet och alla lögner.
Även sådana saker som hänt före vårt eget förhållande.
För även de kan ha en inverkan och kan ha sårat oss.
Alltid när en sak kom upp som kändes oöverkomlig -
Jag upplevde att vi gjort så stor skada att förlåtelse verkar omöjlig
Så vi började be och jag upplevde hur den helige Ande deltog.
Vi grät och bad ännu mer. Då blev det lätt att förlåta varandra.
Ungefär 10 år hade vi varit ihop. Redan i början förekom otrohet.
Jag hade varit otrogen mot Pia. Allt som föregick i början av allt
skilde oss åt. Trots att tid gått.
Jag tog fram de här sakerna efter bönen och bad om förlåtelse för -
egna gärningar och överträdelser.
När jag blev kvitt ett dåligt samvete kände jag stor lättnad.
Dessutom såg jag att Pia kunde både förlåta och bearbeta allt väl.
Vårt förhållande kom till ny nivå.
Tidigare fanns tanken, att om man inte visste -
om något, så vad? Man kunde gå vidare då man inte sårar den andra!
Gärningar hemlighölls. Men nu då vi talat ut hade allt blivit bra.
Det skedde via öppenhet, ärlighet och genom förlåtelse.
Det sägs att luften går liksom ur äktenskapet efter alla år.
Allt lär bli trist och grått...
Jag vill istället nämna att efter det vi kom till tro -
och gått igenom alla saker -
då kom ett sådant livsskede att att vi blev förälskade på nytt.
Eller så kan man säga att vi för första gången gick igenom -
en förälskelsefas. Jag planerade hela tiden hur få ännu mer tid -
med varandra. Vi hittade varandra igen på ett nytt sätt.
Själva tanken på att det är möjligt Inte att efter 10 års äktenskap -
har allt gått förlorat.
Ja, att man tror att även efter tio år kan man ha roligt ihop.
Eller efter 20 år. Att man inte behöver oroa sig för vad kommer.
Allt behöver inte bli sämre. Istället kan allt bli ännu bättre.
Paret: Pia och Rene Rendic
HKFUM:s familjearbetes team:
Bild: Ljud: Klipp: Smink:
Färgkorrigering: Mika Pakarinen
Musik: Anna Puu - Linnuton Puu Morrisey - You Have Killed Me
Regissör/ Producent: Jani Kaatrasalo
Samproduktion: KFUM: s familjearbete/ Ristin Tuki
Svensk översättning: Peter Orre