Ma kogesin ennast väga hüljatuna. Samal ajal tekkis ka viha.
Mitte ainult sellepärast, et Rene mind maha jättis,
vaid kuna meil oli 9-kuune tütar, kogesin, et Rene hülgab ka tema.
Olin kogu aeg nagu salajasel missioonil, oodates,
millal jään vahele sellega, et ma polegi mina ise, vaid keegi teine.
PAARISUHE?
Kohtusime läbi sellise kvaliteetse saate nimega "Videokohting".
Pia valis mind välja auhinnareisile Rootsi kruiisile.
Minu jaoks see oli armastus esimesest silmapilgust,
Pia jaoks see oli lahing.
Rene oli minu arvates väga lahe vend ja lõbus.
Temaga oli lihtne olla, aga olin tol ajal armunud
hoopis kellessegi teise.
Algus oli pigem nagu sõprus ja käisime väljas sõpradena.
Hakkasime käima ja kolme nädala pärast Rene läks
Kosovosse rahuvalvajaks.
Isegi siis ma ei olnud eriti armunud.
Mõtlesin, et vaatame, mis sellest käimisest saab.
Rene saatis mulle hästi palju kirju, väga palju luuletusi.
Siis ma hakkasin kiinduma ja armuma Renesse.
See, kuidas Rere kirjutas ja rääkis väga sügavuti oma tunnetest
kirjalikul kujul. Selles faasis hakkasin mõtlema,
et see võiks olla mees minu elus.
Sain kinni haarata oma tunnetest kui see igapäevaelu melu
mu ümbert oli kadunud. Suutsin end avada ja
jagada Piaga oma tundeid ja mõtteid, kuna igapäevaelu,
tööl käimine ja arvete maksmine ei häirinud.
Eemalolemine võimaldas meile siira kohtumise kohe suhte alguses.
Kui tulin tagasi, igapäevaelu tabas mind ja oma tunded,
millest olin suutnud kinni haarata, said nüüd maha maetud.
Pia kindlasti mingil hetkel imestas, kuhu kadus see mees,
kellesse ta oli armunud ja keda ta ootas koju.
Mees muutus teistsuguseks igapäevaelu melus.
Ootasin suhtelt ühiselu, kus ma saaksin jagada oma tundeid.
Suhtes on minu jaoks kõige tähtsam, et ma saan vestelda oma mehega.
Et me suudame kasvõi kella viieni hommikul
mõtiskleda filosoofiliste asjade üle.
Osadus vestlemisel oli see, mis minu arvates kuulus suhtesse,
et sa saad jagada kõike teisega.
Kui Rene tuli Kosovost tagasi, me kolisime kokku elama.
Sel hetkel meie osadus vestlemisel kadus.
Igapäevaelu, töö ja õppimine pressis peale ning
polnud aega kokkusaamiseks.
Kogu ülejäänud elu röövis selle aja, et me oleks saanud maha
istuda ja juttu rääkida.
Minu jaoks suhe oli see, et kui juba hakatakse koos elama
ja ollakse kihlatud, see ei sega enam töötamist või muud elu,
kuna kõik on juba kokkulepitud.
See mõjutas otsuseid. Arvasin, et ei pea oma kaaslasega
arvestama ei suurte ega väikeste otsuste tegemisel.
Võiksin öelda, et me ajendusime abilluma.
See polnud nagu ma olin väiksena unistanud,
et kõik on planeeritud ja peetakse printsessi-pulmad.
See oli pigem nii, et nüüd me peame abielluma.
Altaril olles mul oli tegelikult pigem halb kui hea olla.
Mõtlesin, kas see mees on õige.
Me ei saanud kokku teineteisega.
Tundsin, et võtan oma abikaasaks mehe,
kellega mul pole vaimsel tasandil kontakti.
Aga lootus oli olemas, kuna ma teadsin,
et Renel on sügavad mõtted ja meil oli see osadus.
Mõtlesin, et see on olemas, kuigi see hetkel on kadunud.
Samamoodi nagu oli kihlumisega, mõtlesime, et nüüd on aeg abielluda.
Abiellusime luterliku kava järgi.
See kolmekordne lõng, et Jumal tuleb kaasa abiellu,
see polnud siis meie palve.
Kuna Soomes on kombeks abielluda, meie ka abiellusime.
Meil ei muutunud midagi, kuna elasime juba koos.
Me ei läinud pulmareisile. Ühel päeval abiellusime
ja järgmisel esmaspäeval läksime tööle.
See ei muutnud konkreetselt mitte midagi.
Hiljem olen seda palju kahetsenud. Nüüd, olles vanem ja targem,
teeksin palju asju teisiti.
Abielu peaks olema see, mis muudab elu.
Abielus saavad inimesed üheks lihaks ja Jumal peaks olema kohe
algusest peale kaasas. See oleks ideaalne situatsioon.
Meie esimene laps sündis aastal 2003. Sellele eelneval aastal olime
hakanud ehitama maja.
See oli segane aeg. Mul oli depressioon ja
ma ei mäleta maja ehitamisest eriti midagi.
See kõik oli minu jaoks udune.
Keset maja ehitamist hakkasime ootama Rekiat.
Kõik mu mõtted olid raseduse peal.
Mul oli raske rasedus, olin tilgutite all.
Rene samal ajal muretses maja asjade eest.
Meil oli veelgi vähem aega teineteise jaoks.
Me ei näinud üksteist, kuna Rene oli päeval tööl
ja õhtul ehitusel.
Kui Rene tuli õhtul koju, olin nii rase ja väsinud,
et magasin juba.
Samal ajal meil oli ka raha otsa saamas,
mida mina ei teadnud.
Mul polnud julgust jagada seda Piaga,
kuna kogesin, et olen ebaõnnestunud.
Nii kaua, kui ta ei teadnud, püüdsin teda kaitsta selle
teadmise eest. Aga see oli kogu aeg meie vahel.
See teema oli meil ka kõigis muudes asjades,
minevikust ei räägitud ja tuleviku unistustest ka mitte.
Püüdsime kogu aeg üksteist kaitsta, et mitte teineteisega siiralt jagada,
mis on tegelik situatsioon.
Rene ei rääkinud mulle, et ehitusprojekt areneb aeglaselt,
kuna meil pole raha.
Mõtlesin, et Rene meelega venitab sellega.
Kui Rekia sündis, kolisin oma vanemate juurde koos temaga.
See pidi olema hetkeline lahendus, nii kauaks, kuni Rene saab maja valmis.
Suvi tuli ja suvi läks, maja aga ei valminud.
Helistasin vahetevahel Renele, kuidas majaga läheb ja
millal saab sisse kolida. Midagi ei juhtunud.
Ma tegin sellest kõigest järelduse, et see on Rene viis öelda,
et ta ei taha enam koos olla.
Kuna me nagunii polnud rääkinud, mõtlesin, et ta ei julge öelda ja
püüab sedasi mulle selgeks teha, et pole vaja tagasi tulla.
Maja ei valminud, aga ma ei suutnud Piale öelda, et see on sellepärast,
et raha on otsas.
Leidsin võimaluse minna Venemaale tööle ja saada selle eest raha.
Kogesin, et see on minu koht, ma ohverdan ennast ja
lähen Venemaale.
Sedasi ma saan oma perekonna kokku ja saan nad koju.
Mõtlesin, et oleme üks suur õnnelik perekond kui tulen tagasi.
Helistasin Piale, et lähen aastaks Venemaale.
See koht oli 12 000 kilomeetri kaugusel Jaapani mere ääres.
Rene oli oma otsuse teinud. Mul polnud võimalik midagi öelda,
kuna asi oli juba nii kaugel, et ta muretses endale viisat.
Tundsin, et see on viimane piisk. Kogesin end täiesti hüljatuna.
Tekkis ka suur viha Rene vastu. Mitte ainult sellepärast,
et ta hülgas mind, aga ta hülgas ka meie 9-kuuse tütre.
Pidasin Renet väga halvaks isaks.
Selles faasis meie abielu oli minu jaoks läbi.
Mõtlesin, et otsin kellegi uue. Ma ei jää ootama Renet.
Pia ei mõistud mu motiive, ta ei osanud ette kujutada,
et ma ohverdan ennast.
See oli väga raske aeg. Ümbruskond ja need ehitusmehed,
see oli omamoodi kultuurišokk.
Väärtused nende inimestega ei läinud omavahel kokku.
Aga kui ma olin seal ja rahamured olid läinud,
suutsin esimest korda üle pika aja magada rahulikult.
Tundsin, et puhkan.
Suhtega läks järjest halvemini, kuna Pia ei teadnud mu motiive.
Tema jaoks mu lahkumine oli nagu viimane nael tema kirstu.
Ma ei jaganud temaga, kuidas mul Venemaal läheb.
Seal on ju lihtne ja odav viin ning erinevad kiusatused.
Meie suhe polnud selline, et me oleksime võinud
jagada üksteisega siiralt oma probleeme.
Olime elanud koos nagu korterikaaslased.
Me ei pakkunud teineteisele turvatunnet ega toetust,
kui läks halvemini, seega me ei osanud neid halbu asju
ja tundeid teineteisega jagada.
Kui Rene oli olnud Venemaal pool aastat, mul sai mõõt täis.
Mu teine rasedus oli ka keeruline, oksendasin ja olin täiesti üksi.
Mul polnud abi teise lapse hoidmise juures.
Ma ei tundnud kedagi selles kohas, kus elasin.
Hakkasin lugema lugusid sellest, kuidas mehed Venemaal käituvad.
Pähe hakkasid tulema mõtted, kuidas seal on alkohol ja hoorad.
Mul tekkis kohutav ahastus ja tundsin, et ma ei suuda enam.
Ütlesin Renele otse, et kui ta kohe Soome tagasi ei tule,
ta ei näe enam mind ega lapsi.
Olin juba saanud aru, mida tahan oma elus teistmoodi.
Mõtlesin, et kui naasen koju, olukord on maha rahunenud
ja kõik on jälle hästi.
Aga kõik need asjad, mis olid juhtunud Venemaal ja enne seda,
olid ikka meie vahel.
Kõik läks veelgi halvemini, kui me elasime ühe katuse all.
Meie vahel oli pidev kahtlustamine, kuna me ei teadnud,
mida teine pool mõtleb või tunneb.
Minu jaoks on olnud raske käsitleda oma tundeid
eriti negatiivseid tundeid.
Ainus reaktsioon oli see, et kui on halb, peab minema ära.
Ma ei saanud oma lapsepõlvekodust kaasa selget mudelit,
kuidas tundeid jagatakse teistega.
Meil lohutati kui läks halvasti ja kui läks hästi,
siis rõõmustati koos. Aga raskete asjadega ei tegeletud.
Ma ei julgenud ennast avada, sest kartsin,
et kui ma paljastan endas mõne nõrkuse või vea,
siis keegi teine kasutab seda minu vastu.
Ma polnud kunagi Piaga siiralt kokku saanud.
Mõtlesin, et ta on nagu kõik teised ja temaga ei saa midagi jagada.
Sellepärast mul oli kaks minapilti: avalik mina ja sisemine mina.
Renel oli viimane puhkus Venemaalt ja ma olin siis
niivõrd katkine ja ahastuses, et ma ei saanud üksi hakkama.
Tundsin, et on vaja midagi suuremat.
Kuigi ma olin hüljanud oma usu välispidiselt,
mul oli alati kaasas käinud see, et ma palvetasin nõrkadel hetkedel.
Mul oli lootus selle peal, et Jumal kannab.
Siis ma tundsin, et ma pean alanduma ja tulema Jumala juurde.
Tundsin, et ma ei jõua enam.
Mul olid kogu aeg kristlastest sõbrad ümberringi ja
me olime rääkinud sellest, et Rene võiks saada päästetud.
Ma tundsin, et ainult Jumal saab meid muuta.
Olin üllatunud, kui lihtsalt Rene oli nõus minema kuulama,
kui Pirkko Jalovaara rääkis meie ligidal kirikus.
Olin kindel, et Rene keeldub, aga ta oligi kohe nõus.
Läksime sinna koosolekule. Meil olid lapsed kaasas ja
Pirkko palvetas kogu meie perekonna eest.
See oli väga puudutav moment, me mõlemad nutsime.
Tundsin, et sellest hetkest pöördus kõik paremuse poole.
Väliselt see ei paistnud kohe välja, aga meil tekkis lootus,
et me pole üksi selle asjaga ja on olemas väljapääs.
Sellest saati meie elu hakkas muutuma väga väikeste sammudega.
Suund muutus. Probleemid hakkasid lahenema, aga mitte ühe hetkega.
Sellest sai alguse aastate pikkune rännak,
aga suund oli teine kui sinnamaani oli olnud.
Läksime koguduse paarisuhte teraapiasse,
kus käsitleti meie asju.
Sellest oli palju abi, aga mul endal oli sees veel nii palju lukke
ja ma ei suutnud end siiralt avada ning Piaga kohtuda.
See takistas meid lahendamast probleeme lõplikult.
Ikka veel oli see hirm, et kui ma räägin midagi välja,
see lõhub kõik ära või seda kasutatakse minu vastu.
Hoidsin kõige suuremad asjad ja mineviku enda sees.
Ma sain 30 ja me püüdsime korraldada traditsioonilist sünnipäevalõunat.
Miskipärast kõik plaanid läksid nurja ja me ei korraldanudki midagi.
Juhuslikult oli tol päeval David Pawson'i koosolek,
kuhu me läksime istuma.
Ma polnud kunagi kuulnud temast ja olin seda laupäeva
kuidagi teistmoodi ette kujutanud.
Aga Pawson rääkis mu vastu.
Olin varem mõelnud vaimulike asjade peale ja siis Pawson
esitas väljakutse, et Jeesusesse uskumine pole see,
et sa usud, et Jeesus elas. Selle kohta on olemas tõendid.
Aga usk on see, et Ta suri su pattude eest ja tõusis surnuist
ning istub Jumala paremal käel.
See mõte jäi mu sisse idanema. Ma olin uskunud Jeesusesse,
kes elas inimesena maa peal, aga Tema jumalikkusest
olin vaadanud täiesti mööda.
Siis ma tundsin, et tean, mis on tõde,
aga ma ei julgenud oma elu Jeesusele anda.
Aasta aega ma hoidsin seda enda sees ja kui ma sain 31,
mõtlesin, et on viimane aeg võtta vastu tõde sellisena, nagu see on.
Mul oli kõige rohkem hirm selle ees, milliseks ma muutun.
Kas ma loobun kõigest Jeesuse valimise nimel?
Käisime siis ühel vaimulikul üritusel ja seal me palusime,
et Jeesus tuleks mu ellu.
Ma murdusin täiesti ja oli hoopis teistmoodi olla kui varem.
Samal ajal uuendus ka minu usuelu.
See muutus täielikult. Algas väeline palveelu.
Tunnetasin Jumala ligiolu hoopis teisel viisil.
Me hakkasime koos palvetama.
Suutsime uuel viisil asju esile tuua nii teineteise
kui ka Jumala ees.
Koos palvetamine mõjutas meie suhet väga.
Selle läbi hakkasime tundma täiesti uut osadust.
See tõi meid teineteisele lähemale.
Alguses see oli väga raske, nagu teesklemine.
Me polnud kunagi koos palvetanud.
Järsku, kui me tegime seda, see muutus loomulikuks osaks
meie igapäevaelust.
Olime küll käinud pikemat aega teraapias, hingehoidmisel,
abielulaagrites, aga see kõik muutus nüüd konkreetseks.
Kõik need olid olnud meile abiks ja muutnud meie suhet
paremuse poole, aga me polnud ikkagi kõiges siirad.
Ühel õhtul ma olin eriti ahastuses ja teadsin, et meie vahel on
veel asju, millest me polnud rääkinud.
Tundsin, et ma pean kellelegi rääkima.
Aga me ei leidnud kedagi, kellega rääkida,
kuigi proovisime helistada inimestele.
Siis ma ütlesin Renele, et me peame kahekesi need asjad läbi käima.
Panime lapsed õhtul magama ja rääkisime kella kümnest kuni
kella seitsmeni hommikul.
Rääkisime algusest peale läbi kõik petmised, valed.
Isegi kõik asjad, mis olid juhtunud enne meie suhet,
mis olid meid mõjutanud ja haavanud.
Mul ja Renel tekkisid sellised hetked, kus me tundsime,
et ei suuda inimlikult sellist asja andestada.
Siis me hakkasime koos palvetama ja tundsime,
kuidas Püha Vaim tuli ning me nutsime ja palvetasime.
Oli lihtne andestada.
Olime olnud koos 10 aastat. Kohe meie suhte alguses
ma olin petnud Piat.
Kuigi sellest oli möödas aastaid, see oli ikka olnud meie vahel
kõik need aastad.
Me suutsime nende asjadega tegeleda, kui palvetasime koos
ja ma suutsin oma tegude eest andestust paluda.
Nendest lahtisaamine oli nii suur kergendus.
Nägin, kuidas Pia suudab andestada ja see tõi meid
täiesti uuele tasemele.
Varem olin mõelnud, et mis siis, kui ei tea kõike,
võime ikka edasi minna. Teadmatus minevikust ei tee haiget.
Aga ma nägin, kuidas me suutsime teineteisega kohtuda hoopis
teisel viisil, kui olime jaganud kõike ja palunud andestust.
Räägitakse, et abielu läheb leigeks.
Kui ollakse piisavalt kaua koos, kõik muutub tasaseks ja halliks.
Aga minu jaoks oli märkimisväärne,
et kui me saime päästetud ja suutsime oma asjad selgeks rääkida,
tekkis faas, kus me armusime uuesti teineteise.
Võiksin öelda, et paar aastat tagasi me elasime esimest korda läbi
armumisfaasi. Tundsime, et tahame kogu aeg koos olla kahekesi.
Leidsime teineteise täiesti uuel viisil.
See on võimalik.
See pole nii, et kui oled olnud kümme aastat abielus,
kõik on kaduma läinud.
Tuleb uskuda sellesse, et teise inimesega on lõbus koos olla
veel kümne või kahekümne aasta pärast.
Ei pea kartma, kui nukraks see olukord muutub.
See muutub kogu aeg paremuse poole.
Tõlge: Sanna Pitko