När den första förtjusningen lagt sig -
kan jag säga att svårigheterna började.
Irritationströskeln blev högre och hemlivets modeller -
börjades synas allt mera.
Då jag träffade Helena hade jag ingen tanke på barn el äktenskap.
PARRELATIONER
Som barn reagerade jag inte på de stunder som kastade en skugga.
Det var ett trasigt hem. Alkoholen orsakade detta.
Det var den verkliga orsaken. Föräldrarna grälade ofta.
Som nästan 17 år började jag arbeta. Det var helt avgörande.
Jag ville bort från hemmet och bli självständig. Ingen skulle då -
kommendera eller bestämma över mig och jag behövde inte lyda någon.
Min barndomsfamilj har varit -
en lycklig familj. När jag tänker tillbaka på hemmet upplevde jag -
både trygghet och kärlek där.
Jag hade en tro på att någonstans finns en människa menad för mig.
Jag hade bara inte mött henne. År 1985 träffade jag Helena -
och ett nytt förhållande inleddes.
Redan efter ett par månader flyttade vi ihop under samma tak.
Så började det gemensamma livet. Tidigare hade det inte hänt, -
fast jag haft längre förhållanden. Jag hade inte levt ihop med någon.
När jag bekantade mig med Helena fanns drickandet kvar för oss båda.
Det var firande på helgerna. Men det var inte längre så kul.
Jag märkte att jag ändå var fast i det. Vad förändrade det -
var alla tankar om -
att det blir varken barn eller giftermål. Helena tyngdes mest.
Hon insinuerade att beslut måste börja göras.
Det var inga raka diskussioner om det, men atmosfären var sådan.
En viss spänning låg i luften och -
sedan...sedan hände det sig som så, att Helena friade till mig.
Först föddes barnet och först sedan gifte vi oss.
Det faktum att vi vid altaret sade; "jag vill", fastän vi inte, -
var troende då, hade en stor betydelse för sammanbindandet.
Det styrkte oss oerhört mycket när det gällde att komma samman.
Det är stor skillnad på om du är gift eller bara sambo. Jag anser -
att ett samboförhållande -
är liksom ett öppet förhållande, finns en redobogenhet att sticka.
Det finns ingen verklig vilja att kämpa för bestående förhållande
I det skedet när den första förtjusningen lagt sig, -
då...kan man säga att någon grad av svårigheter började.
Irritationströskeln höjdes och hemmets modeller liksom -
började träda fram.
När man tänker på att kommunicera då hade jag kanske...
en sådan svårighet, att jag inte förmått tala ut -
eller prata om mina känslor. Sedan när -
de första känslorna är borta, finns heller ingen lust till det.
För övrigt hade vi en märklig balansgång i förhållandet.
Ripa har varit en argsint man, fastän inte fysiskt våldsam.
Det har mera handlat om psykiskt övervåld.
På ett visst sätt. Han har genom att -
dominera tryckt ner andra.
Jag har anpassit mig och har också gett efter.
Så...jag har liksom underställt mig hans maktutövande.
Jag jobbade och Helena var hemma. Då började liksom -
alla de saker som kom med barnet, vakandet och det -
andra, anstränga vårt förhållande. Barnet inverkade. Mamman -
sköter barnet. Jag upplevde att jag hamnade lite vid sidan om.
Mina behov blev inte uppfyllda. I den situationen -
började jag supa. Jag höjde rösten och började kommendera.
Jag förstod att jag var arg och hade tydliga hatkänslor inom mig.
Hatet kom till min undsättning. Jag var så arg att jag inte kände -
besvikelse eller annars heller så dåligt. Men det skapade sådan -
anspänning i hemmet, att det var rent förödande beteende.
Min väninna kom på besök och vi diskuterade -
över vad som kan göras.
Hon föreslog då att vi skulle be "en syndares bön."
Jag fick ta emot Jesus i mitt liv. Fastän -
min man Risto blev något rastlös, tänkte jag bara att -
han har ansvar för sina egna känslor. Han reagerar på sitt sätt.
Till slut gick ju allt bra.
Han ställde inga krav på mig. Jag fick besöka bönekvällarna.
Jag höll ändå en ganska låg profil, om man tänker på -
att jag inte försökte få honom omvänd. Barnen fick höra, -
allt efter som de blev äldre.
Vi köpte ett hus. Vi började renovera det i Masby. 1992 föddes -
Santeri. 1995 föddes Aino. Familjen växte till.
Jag arbetade och fixade samtidigt till vårt nya hem.
Jag extraknäckte också utöver det. Mycket jobb fanns alltså.
När jag var hemma, försökte jag vila mig på det sättet att -
jag ändå sysslade med något och tog några öl. För förhållandet -
var det inte bra. Helena kände sig frustrerad och jag var argare.
Vännerna berättade om kristen församlingsledd återhämtning.
I vår egen kyrka skulle just en sådan grupp starta.
Den skulle vara ett halvår. En gång i veckan fick alla -
i sin tur berätta om sin situation och ingen av de andra avbryter -
för att komma med lösningar. Vi reflekterar sakerna och sedan bön.
Vi diskuterade barndomstiden och också i övrigt -
över det som hänt i livet. Jag insåg då att -
jag varit en snäll flicka som anpassat mig till olika -
situationer. Sedan har jag med mitt snälla beteende -
alltid klarat mig och blivit accepterad.
Behovet av att vara godtagen har alltid varit väldigt stark.
Jag förstod också att jag varit beroende av andra.
En stark mamma i mitten, som hela familjen lyder.
Det beteendemönstret förflyttades liksom -
in i vårt parförhållande.
Det var väl därför jag valde just Ripa.
Han ägde den starka auktoriteten som jag var van vid.
Det kändes som en trygghet.
Då kommer vi till 1999 och fjärde September. Då blev jag frälst -
på ett kraftfullt sätt. Det är en särskild, unik, och stark händelse.
En förvandling och ny riktning. Allt förändrades inte på en gång.
En ny inriktning i livet. Alkoholen började störa mig.
Jag vände mig till Herren och bad Honom lösa mig. Och så skedde.
Det är en egen historia. Det var till hjälp och förändrade -
När ett sådant beroende försvinner, det möjliggör att nya saker kommer.
Två år efter det han förvandlats i sitt hjärta -
deltog vi i vårt första äktenskapsläger. Där -
fick vi vetskap om allt möjligt.
Först gick vi båda igenom våra relationer till föräldrarna.
Jag lyckades till slut kapa av navelsträngarna. På äktenskaps-
-lägret fick jag gå igenom en händelse från barndomen.
Jag blev åsidosatt. Det handlade om föräldrarnas trasiga förhållande
De låg i boskillnad. Jag var en liten pojke, ännu inte i skolan.
De tog mig till en sommarkoloni. Saker måste förstås redas upp.
Jag minns inte hur länge jag vistades där. Bara lämnandet.
Hur mor lämnade mig och jag grät i fönstret då hon avlägsnade sig.
Händelsen kom upp som en bild på Pieksämäkis äktenskapsläger.
I samband med det fick jag uppleva en Herrens närvaro.
Herren sade: "Här är ditt hjärtas sår. Jag tar bort och helar det."
Jag ska sätt dit ett sådant balsam, att såret aldrig går upp.
Först och främst lärde vi oss be om och också ge förlåtelse.
Vi hade samlat på oss så mycket allt möjligt.
Vi hade sårat varandra och mycket annat.
Sådana saker kom fram. Den helige Ande lyfte fram saker allt eftersom
vi hade kraft att bearbeta dem.
Vi fick tillsammans erfara att vi hörde ihop o stod varandra nära.
Det kan ju kännas lite lustigt att man känner på det viset -
när jag ändå fortfarande var arg. Men att berätta för makan Helena -
och att hon bemötte mig så, har hjälp oss att bygga upp -
förhållandet dag för dag. Hatet försvann steg för steg.
De negativa beteendemönstren började avtaga allt mera.
Helenas bästa sidor är den inre skönheten -
och också den yttre skönheten. Dessutom att man kan lita på henne.
Sedan hennes hjärtliga värme gentemot mig, är det bästa.
Hos Risto är det bästa -
att...han är pålitlig och -
också ärlig.
Sedan respekterar du mig, -
och sätter värde på mig, på det sättet att du lyfter upp mig -
att jag får känna mig som kvinna.
Det är helt underbart.
Det känns som om allt det tråkiga lämnats bakom oss.
Att vi får vara fridfulla ihop.
Paret: Risto o Helena Koikkalainen
HKFUM:s familjearbetsteam:
Bild: Ljud: Klipp: Smink:
Färgkorrigering: Mika Pakarinen
Musik: Jippu - Bär Mig
Regissör/Producent: J Kaatrasalo
Samproduktion: HKFUM:s fam.arbete/Ristin Tuki ry
Svensk översättning: Peter Orre