Siis kui see esimene kirehoog oli möödas,
algasid meil probleemid.
Ärritusime väiksemate asjade peale ja
kodust kaasa võetud mudelid tõusid esile.
Siis kui ma kohtusin Helenaga, olin veel täiesti veendunud,
et ma ei saa kunagi lapsi ega abiellu.
PAARISUHE?
Lapsepõlves ei mõistnud ma neid hetki, mis tõid meie ellu pimedust.
See oli katkine kodu.
Alkoholi kuritarvitamine oli see peamine põhjus.
Isa ja ema suhe oli täis tülisid.
Olin saamas 17-aastaseks, kui läksin tööle.
See oli minu suur otsus, tahtsin kodust ära.
Tahtsin saada iseseisvaks, et keegi ei saaks mind käsutada
ja ma ei peaks kellegi sõna kuulama.
Mu lapsepõlve perekond oli õnnelik.
Mäletan oma kodust, et seal oli turvaline ja mind armastati.
Mul oli usk sellesse, et kuskil on inimene, kes on täpselt minu jaoks.
Uskusin, et ta on olemas, aga ma pole teda veel leidnud.
1985.a. kohtusin Helenaga. Sellest algas täiesti uus suhe.
Kolisime paari esimese kuu sees kokku elama.
Ma polnud varem kellegagi koos elanud, kuigi mul oli olnud suhteid.
Kui tutvusin Helenaga, olime mõlemad harjunud
nädalavahetustel viina võtma ja pidutsema.
Aga see polnud enam lõbus.
Siis ma märkasin, et ma ei saa sellest lahti.
Mul olid mõtted, et ma ei saa lapsi ega abiellu,
aga need hakkasid Helenat rõhuma ja ta vaikselt vihjas mulle,
et ma pean tegema otsuse.
Meil polnud otsest vestlust sellel teemal,
aga õhus oli tunda pinget.
Siis juhtus nii, et Helena tegi mulle abieluettepaneku.
Meil sündis laps ja siis abiellusime.
Sellel, et me läksime altari ette ja ütlesime "Jah", oli suur mõju.
Kuigi me polnud siis kristlased.
See kinnitas meie pühendumist.
On suur vahe, kas oled abielus või vabaabielus.
Minu arvates kui paar elab vabaabielus,
on kogu aeg valmidus ära minna. Pole tahtmist päriselt püüda.
Kui esimene kirehoog oli mööda läinud,
algasid meie raskused.
Ärritusime kiiremini ja kodust kaasa võetud mudelid tõusid esile.
Suhtlemisel oli mul raske, ma polnud suuteline
oma tunnetest rääkima.
Kui esmane armumine oli möödas, polnud enam selleks motivatsiooni.
Meie suhtes oli huvitav tasakaal.
Ripa oli vihane mees. Ta pole kunagi kasutanud füüsilist vägivalda.
Aga tal oli vaimne üleolek.
Oma domineeriva käitumisega allutas ta teisi inimesi endale.
Mina olin leppiv ja järeleandev.
Allusin tema võimule.
Käisin tööl, Helena oli kodus.
Lapsega kaasnenud asjad nagu valvelolek ja magamatus
hakkasid meie suhet koormama.
Suhe ei saa olla samasugune peale lapse sündi.
Ema hoolitseb lapse eest.
Mina jäin varju ja tundsin, et olen kõrvale jäetud.
Tundsin, et minu vajadused ei saa täidetud.
Siis ma võtsin selle peale viina.
Tõstsin oma häält ja kamandasin.
Avastasin, et olen päris vihane Helena peale.
Viha läbi ma suutsin ise hakkama saada.
Olin nii vihane, et ei tundnud ühtegi pettumuse tunnet.
See aga tõi koju väga pingelise õhkkonna.
See oli hävitav käitumine.
Mu sõber tuli meile külla.
Me vestlesime sellest, mida peaks tegema.
Ta pakkus, et palvetame koos patuse palve.
Sedasi ma sain Jeesuse oma ellu vastu võtta.
Kuigi mu mees oli rahutu, ei tekitanud see minus hämmingut.
Teadsin, et ta vastutab oma tunnete eest ja
see pole minu asi, kuidas ta reageerib.
Lõppkokkuvõttes läks kõik hästi ja ta ei hakanud mu käest midagi nõudma.
Ta ei keelanud mul palveõhtutel ja mujal käimist.
Hoidsin siiski madalat profiili.
Ma ei surunud talle midagi peale.
Hakkasin lastele sellest rääkima, kui nad said suuremaks.
Ostsime maja, kolisime Masalasse ja hakkasime vana maja renoveerima.
1992.a. sündis Santeri, 1995.a. sündis Aino.
Meie pere kasvas ja mina käisin tööl.
Renoveerisin kodu ja tegin teisi töid.
Töötasin palju.
Kui mul tekkis vaba aeg, nokitsesin midagi omaette
ja võtsin natuke õlut.
See ei aidanud kaasa meie suhtele.
Helena oli väga ahastuses ja ma olin veelgi vihasem.
Mu sõbrad rääkisid kristlikust taastumisrühmast,
mida paljud kogudused teevad.
Meie oma koguduses alustati ka sellise rühmaga.
See kestis pool aastat ja toimus üks kord nädalas.
Kõik võisid kordamööda rääkida, aga keegi ei öelnud,
mida peaks ette võtma. Lihtsalt räägiti asju välja ja palvetati koos.
Seal läbiti sügavuti lapsepõlve ja elukaart üldiselt.
Ma mõistsin seal, et ma olen pai laps, kes on alati leppinud
erinevate olukordadega. Oma hea käitumisega olen püüdnud
hakkama saada ja olla aktsepteeritud.
Mul on alati olnud tugev vajadus olla aktsepteeritud.
Sain aru, et mul oli ka lähedusevajadus.
Mu oma ema oli tugev naine, kelle sõna kõik kuulasid.
See käitumismudel kandus üle meie paarisuhtesse.
Sellepärast ma arvatavasti valisingi Ripa,
sest temal oli seda autoriteeti, mis oli mulle tuttav ja turvaline.
Aasta 1994. septembril ma sain väeliselt päästetud.
See on omaette lugu. Väga võimas.
See oli pöördepunkt.
Kõik ei muutunud ühe korraga, aga toimus suunamuutus.
Viina joomine hakkas mind häirima ja ma pöördusin Issanda poole
ning ütlesin:"Võta see minult ära."
Ja nii juhtuski. See on ka omaette lugu.
Kui selline sõltuvus kaob ära, võimaldab see nii paljude
asjade esile tulemise.
Kaks aastat peale seda, kui ta oli muutunud
oma südame poolest, läksime oma esimesse abielulaagrisse.
Seal saime nõu iga asja tarvis.
Mõlemad käisime läbi oma suhted vanematega.
Sain lõpuks lõigata katki nabanööri enda ja ema vahel.
Esimeses abielulaagris sain elada läbi sündmuse oma lapsepõlvest,
kus olin kogenud hülgamist.
Ema ja isa katkise suhte tõttu me elasime lahus.
Olin väike koolieelik ja mind viidi aiamaale.
Vanematel oli vaja asju ajada.
Ma ei mäleta, kui kaua ma seal olin. Mäletan ainult seda hetke,
kui mu ema jättis mind sinna. Nutsin akna peal ja nägin,
kuidas mu ema kõndis ära.
See pilt tuli mulle meelde ühe loengu ajal laagris.
Samal ajal kogesin Issanda ligiolu. Ta ütles:"See on haav sinu südames.
Ma võtan selle ära ja teen terveks. Balsameerin selle nii ära,
et see ei tule enam kunagi lahti."
Õppisime andeks paluma ja andma.
Meil oli kogunenud nii palju asju, solvumisi ja haigetsaamisi.
Kogesime, et Püha Vaim tõstis asju esile, kui oli jõudu nendega tegeleda.
Me saime koos tunda ühtekuuluvust ja lähedust.
Kuigi see tundus imelik, et on võimalik tunda ühtekuuluvust vihahetkedel.
See, et ma rääkisin nendest tunnetest Helenale ja me saime need koos
läbi käia, muutis meie suhet iga päev paremuse poole.
Viha kadus vähehaaval ära.
Negatiivsed käitumismudelid hakkasid ära kaduma.
Helena juures on parim sisemine ilu ja ka välimine ilu,
usaldusväärsus ja südame soojus minu vastu.
Risto juures on parim see, et ta on usaldusväärne ja aus.
Sa austad mind ja väärtustad. Sa tõstad mind üles ja
ma tunnen ennast naisena.
Tunnen, et kõik koledad asjad on jäänud minevikku.
Saame elada rahulikku kooselu.
Tõlge: Sanna Pitko