Det var så förödande när Lassi skrek och kastade saker -
och smällde i dörrarna. Det gjorde mig rädd.
När man på något sätt tycker det är normalt beteende -
Om man mår dåligt & har problem, då skriker man & höjer rösten.
PARRELATIONER
Lassi stötte jag på första gången på en ungdomsträff i Björneborg.
Det var 1998. Jag tyckte att han verkade naturlig. Drog ingen roll.
Han försökte inte var cool och det tilltalade mig mest av allt.
Senare hörde jag min vän tala positiva saker om honom.
Då tänkte jag att han kunde vara någon för mig. Jag tänkte att -
att jag ska be över saken. Om det vore Guds vilja skulle vi mötas.
Då skulle han bli förtjust i mig, om det är fullbordan av Guds plan.
Jag ämnade inte vara påflugen, vem det än gällde.
Någon skulle få bli förtjust i mig och inte tvärtom.
- Jag minns när jag en kväll i Feb. 2000 var tillsammans med -
gamla kompisar och grannar och Merja fanns på plats. Hon verkade -
vara djupsinnig, trevlig och så vacker förstås.
Jag lade alltså märke till henne, och tänkte på henne under våren.
Ändå vågade jag inte ta någon kontakt och när sommaren kom -
samma år stötte vi på varandra under midsommarfirandet.
Vi pratade något om studier, och det gällde mitt specialområde.
Som en hjälpsam gentleman erbjöd jag henne min hjälp.
Jag skulle ställa upp där det behövdes. Denna åsnebrygga -
möjliggjorde närmare bekantskap. - När han tagit kontakt några ggr -
tänkte jag att han kunde vara intresserad.
En helg i Åbo hade vi tillbringat tid tillsammans.
När Lassi frågade mig om fotona i mitt album och det saknades -
foton på pojkvänner...Då frågade han om jag haft någon pojkvän -
eller om jag hade någon just då. Då tänkte jag det var en bra stund
att tala om för honom, hur jag redan spanat in honom.
Redan i två år hade jag bett över saken. För Lassi var det en -
jättenyhet att jag redan en längre tid haft honom för ögonen.
Jag hade ju också bett över honom. Sedan hände det sig ganska -
snabbt att vi började sällskapa.
Det var underbart, för jag hade ju redan så länge omhuldat -
en viss bild av honom och sett honom som helt fullkomlig.
En som passade mig bra. Men senare uppstod konfliktsituationer.
då det gällde vissa saker. Jag överraskades av -
hur Lassi trängde mig tillbaka, och jag måste plötsligt klä i ord -
både tankar och känslor. Något jag inte behövt göra tidigare.
- Vi förlovade oss efter några månader eller i årsskiftet.
Vad det nu blir i tid. I det skedet beslutade vi oss för att -
binda oss fastare till varandra. I och för sig var tiden före -
bröllopet ännu en tämligen konfliktfylld tid.
Allt styrdes snart i den riktningen att det snart kom fram att vi -
hade skilda modeller för hantering av problem från våra hem.
Problem löstes på helt olika sätt. I den stora förtjusningen kom vi -
över svårigheterna. I förälskelsen förberedde vi hela tiden bröllopet.
Sedan gifte vi oss efter att ha sällskapat i ett år.
Vi inledde ett gemensamt liv. Båda två hade vissa tankar -
och förväntningar på vad det gemensamma livet skulle innebära.
Vad allt hade att ge. Båda två upplevde en viss besvikelse.
Vissa motgångar fanns alltså. Vi hade förstås också bra stunder.
Å andra sidan började bråken och konflikterna komma till ytan.
Vårt sätt att bearbeta situationen var den, att om jag var besviken -
och önskade något annat, pratade jag öppet, men inte finkänsligt.
Merja, å sin sida, höll sakerna inom sig.
Hon försökte undvika att lyfta fram de svåra sakerna.
Mitt tillvägagångssätt vid konflikterna var att dra mig undan.
Jag var ganska osynlig, fram till att allt lugnade ner sig.
Detta fungerar bättre med vänner. Med någon närmare person -
fungerar inte den taktiken. - Jag går till väga så, att -
jag talar ut och även högljutt, då det är problem och bråk.
Man kan lyfta fram sitt mående och sina åsikter med kraft och styrka.
Min modell var hemifrån. När man höjer rösten lyssnar den andra.
Oväntat nog kom ingen motreaktion, utan istället höll hon -
allt inne. En total låsning inträdde, vilken förstärktes genom -
mitt högljudda och också aggressiva beteende.
Jag kunde i min frustration och ilska slå eller bulta i dörrarna.
Merja råkade inte illa ut rent fysiskt, men jag upplevde -
förtvivlan över att jag inte förmådde lösa problemen.
Å andra sidan hade jag starka negativa känslor.
Känslor av att vara avvisad, och även annat då jag upplevde -
att hon inte lyssnade till eller förstod mina sorger och bekymmer.
I den ensamhet och avskildhet som våra konflikter orsakade.
Vi kunde inte lösa situationerna. Lösningen på problemen var -
att allt bara skulle lugna ner sig. Det resulterade i att jag gick ut.
Jag lämnade hemmet för att inandas syre, och därefter lugnades
allt ner. Situationen avblåstes, men på känslostadiet -
kunde vi inte uppnå något resultat. Vi försökte återkomma till en -
mera balanserad och trevlig vardag.
I mitt barndomshem var vi fyra barn Jag det tredje, med tre bröder.
Vi diskuterade inte saker med hög röst och -
Jag minns inte heller att föräldrarna grälat med varandra.
De skötte kanske sina strider på annat håll. Inte framför barnen.
Ingen sådan dramatik. Men pappa var ofta borta.
Han hade ett ansvarsfullt arbete.
Många pappafria kvällar och så reste han utomlands.
Jag tillbringade inte heller mycket tid hemma. All fritid var jag ute.
Någon hobby fanns alltid.
När jag började skolan, var det svårt att finna likadana kompisar.
Jag var ju van vid tuffare lekar och en slags tävlingsmentalitet.
Jag var van med saker som pojkar har för sig.
Det var svårt att hitta en bästis bland flickorna.
När jag föddes studerade min mor fortfarande. Tre veckor gammal -
kom jag till en dagmamma. Jag bodde skilt från mor, nära min -
pappa. Under mina första levnadsår var jag mycket på skötställen.
Som barn är det svårt att bedöma familjesituationen och -
föräldrarnas relation. Man bara tar till sig modellen som syns.
Man tar bara till sig den modell av vuxenhet som råder där man är.
- När jag var tio år och vi hade en lugn hemmakväll och storebror -
var på besök över helgen.
Vi skulle just lägga oss, då ett samtal kom från polisen.
Min storebror hade råkat ut för en trafikolycka. Han var då 22 år.
Och...jag tänkte väl själv då jag var ett litet barn -
att det lät spännande. Men mycket snart gick det upp -
för mig att det inte var så bra. Det kunde ju sluta illa.
Ett barn tänker ju positivt. Att man tillfrisknar på sjukhuset.
Så tänkte jag om, att det måste vara allvarligt då läkaren -
meddelar så dystra saker.
Vi åkte från min hemstad till Tammerfors Universitetssjukhus.
Jag fick se min bror från akutavdelningens dörröppning.
Det var sista gången jag såg honom.
Han avled nästa dag.
För ett barn var det en enorm chock, att det kan gå så illa.
Att...man drabbas personligen. Ett barn tänker inte i de banorna.
Det är utanför barnets tankevärld. Utan att den egna familjen bevaras.
Allt blir bra...men sedan -
kom en oro in i livet. Alltid då man kör iväg kan olyckan komma.
Jag hade många tankar om döden som barn. På något sätt -
har detta...fört med sig rädsla i mitt liv. Från min barndom alltså.
Familjelivet var inrutat så här: mamma med barnen, pappa jobbar.
Under vardagarna var inte hela familjen samlad. Men vi hade -
ju semestrar, och då sysslade vi med olika saker tillsammans.
Vardagarna flöt på sin gilla gång. Men om föräldrarna fick -
meningsskiljaktigheter och då också barnen blev större -
och det uppstod gräl- och konfliktsituationer, förändrades -
sinnesläget, då dessa impulsiva och högljudda personer, -
som fanns, jag inräknad. Något härrör från läggningen.
Det andra har att göra med intagna livsmodeller. Det blev ganska vilt.
Rösterna höjdes då de starka viljorna vägdes mot varandra.
Emellanåt föräldrarna sinsemellan och ibland barnen med föräldrarna.
Mina föräldrar var för första gången på KFUM:s sommarläger -
den sommaren vi gifte oss. Mamma hade länge lockat pappa med dit.
Pappa hade varit ovillig, men till slut hade han gått med på det.
De var alltså på KFUM:s läger för första gången, då vi gifte oss.
Deras förvandling, då vi befann oss i början av vårt äktenskap, -
var uppenbar, då jag sett mycket som barn. Stora och konkreta -
saker började omarbetas. Många helt nya saker inträdde i deras liv
Jag kunde konstatera att äktenskapslägret verkade vara ok.
Det var nog ingen dålig lösning. Det som helt konkret kom att -
hända var en överraskning. Någon gång under våren bestämde vi oss -
för att nästa sommar deltaga i samma läger. Då vi varit gifta 1 år
En månad före vårt barns födelse befann vi oss på Pieksämäkis läger.
Det var en veckas läger. Under den kursen insåg jag många saker.
Då startade olika processer.
Vi fick verktyg, med vilkas hjälp vi lärde oss kommunicera bättre.
Att den andra får tala ut. Då lyssnas det och orden övervägs.
Ett av våra problem var ju att jag inte hittade ord i Lassis takt.
Han å sin sida hade inte lugnet att invänta vad jag hade på hjärtat
Han började dra orden ur mig innan jag hunnit uttala dem.
Under lägret blev vi undervisade om att låta den andra tala ut.
Det kom också fram hur förödande det var att Lassi brukade skrika.
Han kastade ju också saker och smällde i dörrarna. Jag blev rädd.
Det fick mig att dra mig undan ännu mer och bli tillknäppt.
När vi förstod konsekvenserna gjorde Lassi allt för att sluta.
Under det första äktenskapsåret, när grälen blev allt värre, -
till en början insåg jag inte -
att det kunde handla om något som härrör ända från barndomen.
Jag tyckte bara vi hade problem. Men på någon nivå förstod jag -
att vi uppfört oss så hemma. Men jag ansåg det var rätt normalt.
Att när man mår dåligt och har problem, då höjer man rösten.
Då gapar man ut vad man vill ha sagt. Att det var sårande för -
Merja och förödande för relationen, visste jag inte. Istället kände -
jag orättvisa för att jag inte fick uttrycka mig. Hon drog sig undan.
Att min högljuddhet var en förgörare var jag inte medveten om.
Jag var inte heller medveten om att när jag fick väldigt kraftiga -
negativa känslor och upplevde att jag blev helt avvisad -
då kände jag ett sådant tryck att normal andning försvårades.
När man känner att man inte får luft, då uppfattar man inte -
att det man upplevt som barn inverkat.
Jag är den av oss som är den mest rädda.
Till exempel om någon åker med bilen, om han kommer tillbaka.
Oroligt funderar jag om något kommer inträffa. Lassi gör resor.
Att jag gått genom sorg har hjälpt mig att bemöta människor som -
också gått igenom sorg. Det har funnits överraskande många.
Särskilt bland de närstående. Jag har varit den som deltagit.
Jag har gått igenom sorg och vet hur det är att leva i den.
Att få höra om en hemsk olycka. Jag vet vad som kan hjälpa i sorgen
Jag vet av erfarenhet hur man ska bemöta sörjande. Har kunnat trösta.
Ändå vill man ju att ingen på liknande sätt ska behöva möta sorg.
Den mest betydelsfulla insikten jag fick på lägret i Pieksämäki -
var den om mitt beteende i konfliktsituationer.
Jag har ingen rättighet att uppföra mig mot Merja på samma sätt -
som i mitt barndomshem. Även om vi där kunnat hantera det.
Det är ändå inget uppbyggande sätt då man -
skjuter från höften. Eller att uppföra sig -
på ett aggressivt nedpsykande sätt. Insåg att jag handlat fel.
Jag var tvungen att börja uppföra mig annorlunda där.
Saker började komma fram från förgångna tider.
Saker från bådas barndom.
Vi blev medvetna om saker som inverkar på vårt nuvarande liv.
Jag har inte kunnat uppskatta mig själv. Och har förstått -
att jag har dålig självkänsla. Det har försvårat saker mellan oss.
Och...jag upplever att jag fått bra vetskap från lägret om detta.
Jag får bearbeta allt detta.
Merja är min bästa vän, som jag trivs bra med.
Med min fru. Det är fint att få leva med varandra.
Att få syssla med allt möjligt ihop. - Humorn är Lassis bravur.
Också det faktum att han är en bra familjefar.
Han är en bra make. Vi trivs med varandra. Han är -
också min bästa vän. I äktenskapet är det mest utmanande -
just hans temperament. Jag försöker få honom gå ner i varv.
Emellanåt brusar han upp, för saker jag tycker är obetydliga.
Jag har haft lite svårigheter med att alltid förstå beteendet.
För mig kommer orden hastigt och utmaningen handlar om -
att jag väntar in Merja.
Att hon får tala ut. Till en del kanske det har varit en -
utmaning att Merja förmår vara tillräckligt öppen.
Att saker inte lämnas kvar inne i henne och pyr länge där.
Vi stöder alltid varandra. Det är fint att -
vi är liksom ett team och allt det andra -
har en underordnad betydelse.
Vad som än händer i livet finns en person som är en stark pelare.
Vårt äktenskap och vår familj är en underbar verklighet.
Bönen betyder mycket. Det är svårt att tänka illa om den andra -
om man ber tillsammans.
Bönen har bundit oss samman. Vi har upplevt den som en kraft.
Vi har haft svåra tider. Då har det handlat om saker utifrån.
Då har vi bett mycket och vi har kommit närmare varandra.
Jag anser också att det har stärkt vårt förhållande.
Och den gemensamma tron är en kraftkälla vi äger.
Man får kraft då man är trött. Vi kan också be över och välsigna -
varandra. Om någondera är försatt i en svår situation kan -
man alltid be, om man inte hittar något annat konkret sätt att hjälpa
Det finaste är att vara tillsammans och uppleva olika saker ihop.
Att göra saker tillsammans. Då man kan känna att den andra -
är kraftigt engagerad i det gemensamma livet.
Man kan lita på denna. Man behöver inte dra någon roll eller prestera.
Man kan vara sig själv helt tryggt och tillitsfullt.
Man behöver inte fäkta.
Paret: Lassi och Merja Laamanen
Helsingfors KFUM:s familjearbete:
Bild: Ljud: Klipp: Smink:
Plats: Tuomarinkylä herrgård
Färgkorrigering: Mika Pakarinen
Musik: John Legend- Each day gets better. The Do - At Last.
Regissör/ Producent: J Kaatrasalo
Samproduktion: HKFUM och Ristin Tuki ry
Svensk översättning: Peter Orre