See oli nii hävitav, kui Lassi karjus ja loopis asju,
prõmmutas uksi. See oli minu jaoks hirmutav.
Tundsin, et see on mingil viisil normaalne käitumisviis.
Kui on halb olla ja on probleemid, siis karjutakse.
PAARISUHE?
Kohtusin Lassiga esimest korda aastal 1998 ühel noorteüritusel Poris.
Mõtlesin, et olen leidnud ühe toreda loomuliku inimese,
kes ei püüa olla lahedam, kui ta on.
See tõmbas mind kõige rohkem.
Hiljem kuulsin oma sõbra käest igasuguseid häid asju Lassi kohta.
Mõtlesin, et see on inimene minu jaoks.
Palvetasin, et kui see on Jumala tahe, Ta võiks juhtida meid ja
me kohtuksime veel.
Küll ta armub minusse, kui see on Jumala tahe.
Mõtlesin, et ma ei taha ennast kellelegi peale suruda.
Tahtsin, et see keegi ise armuks minusse, mitte vastupidi.
Mäletan, kuidas veetsin õhtut koos vanade sõpradega
2000 aasta veebruarikuus.
Merja oli seal, tundus olevat sügav, meeldiv ja muidugi ta oli ilus.
Mõtlesin ta peale päris palju tol kevadel,
aga ma ei julgenud rohkem temaga kontakteeruda.
Suvel 2000 kohtusime uuesti jaanipäeval.
Tal oli õppimisega raskuseid just sel alal,
mida oskasin hästi ja muidugi pakkusin talle enda abi.
Selle läbi sain võimaluse temaga pisut rohkem tutvuda.
Kui ta oli mõned korrad võtnud minuga ühendust,
mõtlesin, et ta võib olla minust huvitatud.
Olime veetnud nädalavahetuse Turus.
Lassi küsis midagi mu fotoalbumi piltide kohta.
Ta märkas, et mul pole pilte poiss-sõpradest ja küsis,
kas ma olen hetkel kellegiga suhtes.
Mõtlesin, et nüüd oleks hea võimalus tunnistada, et olen teda jälginud
juba mõned aastad ja palvetanud.
Lassi jaoks see oli suur üllatus, et olen teda juba pikemat aega
jälginud ja tema eest palvetanud.
Hakkasime päris kiiresti käima.
Muidugi oli tore. Nii kaua olin loonud endale pilti sellest inimesest,
mõelnud, et ta on täiuslik.
Meil tekkis ka palju konflikte teatud asjade suhtes.
Mind üllatas, kuidas Lassi suutis mind nurka suruda.
Pidin järsku hakkama mõtlema, kuidas oma mõtteid õigesti väljendada.
Ma polnud pidanud seda varasemas elus tegema.
Kui olime käinud neli kuud, kihlusime aastavahetusel.
Otsustasime siis juba tõsiselt üksteisele pühenduda.
Pulmadele eelneval perioodil olid meil ka konfliktsituatsioonid.
Asi kiskus selle poole, et põrkasime kokku oma
erinevate käitumismudelitega, harjumustega probleeme lahendada.
Meie perekonnad olid erinevad.
Aga kuna olime niivõrd armunud ja kiindunud üksteissse,
vaatasime probleemidest mööda.
Peale üheaastast koos käimist abiellusime.
Hakkasime elama koos.
Meil mõlemal olid muidugi erinevad ootused kooselust,
milline see on ja mis see annab.
Mõlemad pettusime teatud asjades.
Mäletan, et meil oli ka häid hetki, aga tülid ja konfliktid
hakkasid aina rohkem esile kerkima.
Meie käitumismudelid olid erinevad. Kui mina olin pettunud või
igatsesin midagi muud, püüdsin olla avatud ja rääkida.
Kuigi see, kuidas rääkisin, polnud kõige parem viis.
Merja jällegi peitis asju enda sisse ja püüdis
vältida nendega kokkupuudet, et mitte tuua esile raskeid asju.
Minu tegutsemisviis oli see, et kui tekkis tüli,
läksin eemale ja olin vaikselt, kuni kõik jälle laabus.
Sõpradega see töötas hästi ja oma kodus ka,
aga lähedasema inimesega see järsku enam ei toiminud.
Minu jaoks konfliktsituatsiooni lahendamine toimus sedasi,
et räägiti ja toodi isegi valju häälega esile oma arusaamisi.
Mu kodust kaasatulnud mudel oli see, et kui räägid valju häälega,
teised reageerivad.
Minu jaoks oli üllatav, et keegi ei reageerinud.
Sain vastu täielikku lukustumist ja endasse sulgumist.
Oma kõvahäälse ja isegi agressiivse käitumisega,
võisin uksi prõmmutada või peksta.
Ma ei elanud seda füüsiliselt Merja peal välja.
Aga tundsin lootusetust, et ma ei osanud asju lahendada.
Samas tundsin ka suuri negatiivsuse tundeid, hülgamist.
Tundsin, et mind ja mu muresid ei kuulata ära.
Jäin nende tülide keskel üksikuks.
Me ei suutnud lahendada oma tülisid.
Lahendusviis oli, et asi laabus ja rahunes maha.
Lõpplahendus oli see, et ma läksin uksest välja.
Keskendusin sellele, et hingata on ka hea.
Rahustasime olukorra maha, aga tunnete tasemel me
ei suutnud asju lahendada terve esimese abieluaasta jooksul.
Püüdsime lihtsalt säilitada rahulikku igapäevaelu.
Meie perekonnas on neli last, mul on kolm venda.
Me ei vestelnud asjadest kõva häälega.
Ma ei mäleta, et mu vanemad oleksid tülitsenud.
Nad lahendasid oma tülisid kusagil mujal,
lastele ei korraldatud mingit draamat.
Isa oli palju ära, tal oli vastutusrikas töö.
Ta oli tihti õhtuti ära ja välismaareise oli palju.
Ma polnud ka väga palju kodus, mul oli palju harrastusi.
Täitsin kogu oma vaba aja harrastustega.
Kui läksin kooli, mul oli raske leida tüdrukute hulgast endasuguseid.
Olin harjunud poisilike mängude ja võistlemisega,
poistele omaste asjadega.
Mul oli raske leida omale parimat sõbrannat tüdrukute seast.
Kui ma sündisin, mu emal olid õpingud pooleli.
Mind viidi juba 3-nädalaselt lapsehoidja juurde.
Ema elas teises kohas nädala sees.
Esimeste eluaastate jooksul olin palju vanematest eemal.
Lapseeas on raske analüüsida peremudelit ja vanemate abielu,
neid mudeleid abielust ja vanemaks olemisest.
Laps võtab need omaks kui ainuõige reaalsuse,
kuna pole midagi, millega võrrelda.
Kui olin kümneaastane, veetsime rahulikku pereõhtut
ja mu vanem vend oli olnud nädalavahetuse kodus.
Kui läksime juba voodisse, politsei helistas.
Meile teatati, et mu vanemal vennal oli autoavarii.
Ta oli siis 22-aastane.
Olin siis väike ja mul tuli esimesena pähe mõte sellest,
et saab ellu natuke põnevust.
Aga väga kiiresti sain aru, et see polnud üldsegi tore.
Laps mõtleb, et kõigest saadakse üle,
haiglasse minnakse selleks, et saada terveks.
Pärast sain aru, et asi on tõsine ja arst ei räägigi toredaid uudiseid.
Läksime kodust Tampere linna haiglasse.
Nägin viimast korda oma venda läbi intensiivosakonna ukse.
Ta suri järgmisel päeval.
Lapse jaoks see oli raputav sündmus.
Oma elus võivad juhtuda nii jubedad asjad.
Lapsed mõtlevad, et need asjad ei juhtu oma perega.
Mõeldakse, et kõik läheb lõpuks hästi.
See tõi mu ellu hirmu sellest, et iga kord võib liikluses
juhtuda midagi jubedat.
Mul oli peas palju surmamõtteid.
See tõi mu ellu palju hirmu, lapsepõlvest alates.
Pereelu oli selline, et ema oli lastega kodus ja isa käis tööl.
Me polnud igapäevaselt koos terve perega.
Vaheaegadel puhkasime koos ja tegime erinevaid asju.
Igapäevaelu oli rahulik, aga vanematel olid ka konfliktid.
Eriti kui lapsed olid juba vanemad, vanemate tülitsedes kõik muutus.
Mõlemad vanemad olid väga äkisile loomuga ja kõvahäälsed.
Olen iseloomu poolest ka selline ja kindlasti
olen võtnud üle teatud mudelid oma vanematelt.
Need olukorrad olid väga kõvahäälsed.
Vanemad võistlesid omavahel, kelle tahe jääb peale.
Ka laste ja vanemate vahelisi tülisid oli.
Mu vanemad käisid oma elus esimest korda abielulaagris
tol suvel, kui meie abiellusime.
Mu ema oli püüdnud juba pikemat aega isa kaasa tõmmata.
Isa oli natuke vastu.
Aga nad läksid esimest korda laagrisse kui me abiellusime.
Nende abielus toimus muutus selle aasta jooksul,
kui me elasime oma esimest abieluaastat.
Muutus oli selge, kuna olin elanud oma lapsepõlve selles kodus.
Asjad, mida nad hakkasid muutma, olid suured ja konkreetsed.
Nägin, et abielulaager polegi mingi lootusetu koht.
Koos mõtlesime ka, et see on kindlasti hea asi.
Kevade jooksul mõtlesime, et läheme suvel sinna laagrisse.
Peale esimest abieluaastat läksimegi Pieksämäki linna
Namika abielulaagrisse, kuu aega enne esimese lapse sündi.
Seal ma avastasin palju asju ja hakkasid mitmesugused protsessid.
Saime palju töövahendeid, kuidas suhelda sedasi,
et mõlemad mõistavad üksteist.
Üks kuulab sel ajal, kui teine mõtleb, mida öelda.
Meie suhte üks suurimaid väljakutseid oli see, et ma ei osanud mõtteid
sama kiiresti sõnadesse panna nagu Lassi.
Tal jällegi polnud kannatust oodata kuni ma mõtlen, mida öelda.
Ta hakkas kaevama samal ajal, kui ma alles valisin sõnu.
Laagris mõistsime, et peab andma üksteisele ruumi rääkimiseks.
See oli nii hävitav, kui Lassi karjus ja prõmmutas uksi.
See hirmutas mind ja ma läksin veelgi rohkem lukku.
Kui me saime sellest aru, Lassi andis endast kõik,
et mitte sedasi käituda.
Esimese abieluaasta jooksul konfliktsituatsioonides
ma ei olnud avastanud, et need asjad on mu lapsepõlvest.
Mõtlesin, et meil on lihtsalt probleemid.
Teadsin küll, et meie kodus käituti samamoodi.
Pidasin seda normaalse käitumisviisina,
et kui on probleemid, peab karjuma ja rääkima kõvahäälselt.
See oli Merja jaoks solvav ja hävitas meie abielu,
kuid ma ei teadnud seda.
Tundsin, et on pigem ebaõiglane, et mul ei lasta ennast väljendada.
Ma ei teadvustanud, et see hävitas meie suhet.
Mul tekkisid negatiivsed tunded ja kogesin end hüljatuna.
Tundsin, nagu keegi kägistaks mind ja mul polnud õhku.
Ma polnud teadvustanud, et see võib olla seotud mu lapsepõlvega.
Mina olen meie suhtes see, kes kardab rohkem.
Kui keegi läheb autoga sõitma, kardan, et ta ei tule tagasi.
Vahel tekivad peas sellised mõtted. Lassi reisib palju ja ma mõtlen,
et äkki midagi juhtub.
Selle kurbuse ja leina läbielamine on võimaldanud mul mõista inimesi,
kellel on olnud elus kurbust.
Neid olukordi on olnud üllatavalt palju mulle
lähedaste inimeste eludes.
Olen olnud see, kes on läinud sinna, kus on kurbus ja lein.
Kuna olen ise elanud läbi sellise kohutava uudise teadasaamise
ja näinud, kuidas elu läheb edasi, tean, mis aitab ning kuidas
nende inimestega peab suhtlema.
Aga ma ei tahaks, et keegi peaks selliseid asju läbi elama.
Kõige märkimisväärsem avastus, mille sain abielulaagrist,
oli mu enda käitumine konfliktsituatsioonides.
Avastasin, et mul pole õigust käituda nendes olukordades
Merja vastu samamoodi, nagu mu kodus käituti.
Kuigi mu kodus inimesed kannatasid selle välja,
pole ülesehitav viis karjuda välja kõike, mis meelde tuleb.
Pole õige käituda agressiivselt.
Sain aru, et olen käitunud valesti ja olen sunnitud muutma oma käitumist.
Hakkasid tõusma esile asjad minevikust ja lapsepõlvest.
Hakkasime mõlemad teadvustama, et on asju, mis mõjutavad
meie praegust elu.
Ma pole osanud ennast väärtustada ja
olen tundund, et mul on halb enesehinnang.
See on raskendanud asju ka meie omavahelises suhtes.
Kogen, et sain laagrist palju abi ja olen hakanud asjaga tegelema.
Merja on mu parim sõber.
Mulle meeldib veeta aega koos oma naisega.
Meil on koos tore.
Lassi juures parim on tema huumorimeel.
Ka see, et ta on hea pereisa, abikaasa.
Meil on väga tore koos. Ta on mu parim sõber.
Lassi juures kõige suurem väljakutse on tema temperament.
Püüan teda vahel maha rahustada,
sest ta läheb kiiresti endast välja asjade pärast,
mis on minu jaoks tühised.
Mul on raske seda mõista.
Tahan kiiresti rääkima hakata.
Minu väljakutse on kannatlikult oodata,
et Merja ise rääkima hakkab.
Väljakutseks on olnud ka see, et Merja oleks piisavalt avatud,
et ma ei peaks kaevama ja asjad ei jääks tema sisse.
Me toetame teineteist kõiges.
See on nii tore. Me oleme meeskond.
Teised asjad tulevad alati peale seda.
Ükskõik millised olukorrad elus ette tulevad,
meie abielu ja perekond on üks kindel toetuspunkt elus.
See on võimas.
Palve aitab väga.
On raske mõelda halbu asju üksteise kohta,
kui palvetame koos.
See on toonud meid kokku.
See on andnud palju jõudu.
Meil on olnud raskeid aegu ja väliseid olukordi
ning oleme koos palju palvetanud. See on meid lähemale toonud.
Jah, minu arvates ka suhe muutub tugevamaks,
kui on ühine usk.
See annab jõudu, kui oleme väsinud.
Saame üksteist õnnistada ja palvetada raskete olukordade eest.
Isegi kui pole konkreetseid lahendusi olukordadele,
võime teineteist toetada palves.
Kõige toredam on olla koos osaduses ja teha asju koos.
Kui tunned, et kaaslane on pühendunud koosolemisse.
Võid usaldada ja ei pea sooritama või mängima midagi.
Võid olla see, kes oled ja usaldada, et ei pea rabelema.
Tõlge: Sanna Pitko