Aloimme juosta, ja lapseni itkivät lakkaamatta.
Lentokoneen ääntä seuraisi pommitus ja tykistötuli.
Lasit rikkoutuisivat ja sirpaleita putoaisi.
Mieheni pelkäsi lastemme puolesta.
Päätimme muuttaa Latakiaan, jossa oli turvallisempaa.
Pakkasimme ja lähdimme itkien. Otimme mukaan vain vähän vaatteita.
Mieheni sanoi: "Jumala huolehtii, Hän ei jätä meitä."
Olin tavattoman surullinen.
Huusin ja itkin. Olin niin järkyttynyt.
Kerran eräs naapuri kertoi minulle -
Nasaretin kirkosta, Toivon keskuksesta.
Menin sinne ja sain paljon apua.
He ottivat minut suojiinsa sekä taloudellisesti että hengellisesti.
Saimme apua vuokraan ja ruokaan.
Saimme rakkautta enemmän kuin omilta perheiltämme.
He aina pitivät meistä huolta.
Myöhemmin pääsin työhön Toivon keskukseen, -
koska pidän lapsista.
Haluan opettaa lapsille kirkosta ja Jeesuksesta.
Olen kiitollinen Jumalalle tästä työstä.
En pelkää enää.
Meillä on Jumalan perhe, joka auttaa kaikessa.
He auttavat meitä edelleen.
He tukevat meitä tulemaan toimeen omillamme ilman pelkoa.