Pyrimme tavoittamaan syrjäseutujen kylissä asuvia muslimeja.
Toimimme kotikirkkona, kokoonnumme eri kodeissa.
Saavumme myöhään illalla huomiota herättämättä.
Kokoontumisen aikana emme taputa käsiämme.
Istumme kuin joisimme teetä. Näin kotikokouksemme etenee.
Jotta voi avata näin kotinsa, -
täytyy olla todellinen, luja uskova.
Koska avatessaan kotinsa jumalanpalveluksiin -
vaino alkaa välittömästi.
Tyttäreni alkoi koulussa kertoa evankeliumia oppilaille.
Silloin muslimeiksi tunnustautuneet tytöt sanoivat: -
"Lopeta, emme halua kuulla." Mutta tyttäreni vain jatkoi.
Sitten eräänä talvipäivänä he pakottivat hänet kadulle, -
löivät hänet maahan ja potkivat häntä.
He varoittivat: "Jos jatkat, poltamme kasvosi hapolla."
Talomme ikkunat on toistuvasti rikottu.
Eivät ole vielä polttaneet, mutta ikkunoita he rikkovat.
Vaino on suunniteltua ja jatkuvaa.
Open Doors alkoi tukea meitä 13 vuotta sitten.
He auttoivat diabetekseni hoidossa, -
koska ei ollut varaa siihen.
He auttavat paljon myös kirkkoamme.
Siksi näen heidät paitsi ihmisinä -
myös vastauksena Herralta.
Tiedämme, ettemme ole yksin.
Jos vaikka pyydämme rukousta, -
pyyntömme välittyy maailmalle Open Doorsin kautta.
Silloin ymmärtää olevansa osa kristittyjen suurta perhettä -
ja että vaikeuksien keskellä he tulevat auttamaan.
Se rohkaisee valtavasti.