Rakas veli, -
voimme hyvin ja meillä on rauha Herran armon ja rukoustenne kautta.
Olen syvästi liikuttunut, -
koska saimme teiltä lahjoja, joita emme voi koskaan korvata.
Kun Raamattumme löydettiin, se tuhottiin välittömästi.
Ja koska olemme kristittyjä, meidät karkotettiin kaukaiseen kylään, -
josta emme voi koskaan lähteä.
Työ täällä on raskasta.
Ruoka-annokset ovat pieniä.
Olemme aina nälkäisiä tai sairaita.
Meidän on etsittävä ruokaa luonnosta selvitäksemme.
Mutta joka aamu kun avaan silmäni, tunnen Hanominin, -
Herran läsnäolon ja kiitän Taivaallista Isäämme, -
että olen edelleen tarpeeksi voimakas hänen palvelijakseen.
Ei ihminen elä pelkästä leivästä, -
vaan jokaisesta sanasta, joka lähtee Jumalan suusta.
Vaikka se oli vaikeaa, ylitin hiljattain rajan Kiinan puolelle.
Tapasin siellä muita kristittyjä.
Sain heiltä ruokaa, lääkkeitä ja Jumalan armosta uuden Raamatun.
He tarjosivat majapaikkaa Kiinassa. Se olisi merkinnyt vapautta.
Mutta en voinut hylätä perhettäni enkä kirkkoani, -
vaikka se onkin hyvin pieni.
Sinun näkökulmastasi, veli, -
kärsimyksemme näyttää varmaan kirotulta elämältä.
Näemme sen kuitenkin siunauksena, koska se on oikotie Jumalan luo.
Mutta silti, veljeni, pyytäisin vielä yhtä asiaa.
Välitä kiitollisuutemme niille, jotka rukoilevat puolestamme.
Sen vuoksi pysymme terveinä -
ja levitämme edelleen evankeliumin kaikkialle Pohjois-Koreaan.
Sisaresi Kristuksessa.