VAARALLINEN USKO
Kerron sinulle yhdestä rohkeimmista miehistä, jonka olen tavannut.
Hän oli kolumbialainen pastori.
Tapasin hänet vainoa kohdanneiden pastoreiden kokoontumisessa.
Hän matkusti vaimonsa ja kolmen lapsensa kanssa tunteja tapahtumaan.
Kaikki yhden moottoripyörän selässä.
Sain vaimoni kanssa mahdollisuuden kuulla hänen tarinansa.
Hän oli seurannut kutsua istuttaa seurakunta pieneen kylään.
Vaikeuksista huolimatta kristittyjä alkoi pian kokoontua hänen luonaan.
Sitten sissijohtajilta tuli viesti:
Hänen tulisi lopettaa tapaamiset.
Kolumbiassa kommunistisissit eivät pidä itsenäisistä seurakunnista.
He eivät pidä siitä, että ihmiset löytävät elävän uskon -
ja uskollisuus viedään paikalliselta sotapäälliköltä Rauhan Ruhtinaalle.
Pastori totteli käskyä. Tavallaan.
Hän jatkoi kristittyjen tapaamisia salassa. Muttei tarpeeksi salassa.
Eräänä päivänä, kun he olivat poissa kylästä, hän sai puhelun.
Puhelussa sanottiin sissien olevan häntä vastassa, kun hän palaa.
Hän tiesi, mitä se tarkoitti. Hänet ammuttaisiin.
"Mitä teit?" kysyimme häneltä.
"Mitä olisimme voineet?" hän vastasi, "Menimme takaisin".
He palasivat uskoen hänen kuolevan. Kylän laidalla oli tiesulku.
19 sissisotilasta oli odottamassa häntä. He käskivät jättää pyörän.
He nousivat pyörän selästä ja kävelivät sulun läpi kohti kotiaan.
Sissit seurasivat etäisyyden päässä.
"Kuulin heidän askeleensa."
"Ne kuulostivat kuoleman askelilta."
He pääsivät kotiinsa. Pastori meni työhuoneeseensa rukoilemaan.
Hänen poikansa halusi osallistua rukoukseen, mutta hän kielsi sen.
Hän uskoi sissien ampuvan pojan ikkunan läpi.
Hän rukoili koko sydämestään ja kuuli sissien tulevan lähemmäs.
He menivät vain ohi ja jatkoivat kävelemistä.
Hän kuuli askelten ohittavan ikkunan ja lopulta vaimenevan kokonaan.
Jokin muutti heidän mielensä. Ehkä rukouksen voima.
Tai rohkeus ja esimerkki mieheltä, jonka he olivat tulleet tappamaan.
Kysyimme hänen näystään kylälle. "Haluan rakentaa kirkon", hän sanoi.
"Etkö koskaan ajattele lähtemistä?"
"Voi en. En lähde ennen kuin Kristus antaa minulle voiton."
Keväällä 57 jKr. Paavali palasi Jerusalemiin helluntaita varten.
Hänellä oli muutama päivä vapaata.
Hän, Luukas ja muut seurueessa olleet jäivät Kesareaan.
He majoittuivat Filippoksen luona.
Hän oli yksi avustajista ja ennen vainoja Jerusalemista lähteneistä.
Heidän siellä ollessaan mies nimeltä Agabos kävi heidän luonaan.
Agabos oli profeetta. Hän oli tulossa Juudeasta ja kertoi Paavalille, -
mikä häntä odottaa, jos hän toteuttaa matkansa.
Agabos irrottaa vyönsä, sitoo sen Paavalille ja sanoo:
"Jos palaat Jerusalemiin, joudut vankilaan ja roomalaisten käsiin."
Ei ollut ensimmäinen kerta, kun Paavali kuuli tämän viestin.
Viikkoa aiemmin Tyroksessa kristityt rukoilivat, ettei hän jatkaisi.
Kaikki tuntuivat tietävän, mitä tulisi tapahtumaan.
Ei tarvinnut paljon ymmärtääkseen, että Paavalin paluu oli suuri riski.
Siinä kaupungissahan hän kerran jahtasi ja vangitsi kristittyjä.
Nyt hän oli vaihtanut puolta, eivätkä ihmiset unohda sellaista.
He tiesivät, mitä tapahtuisi.
Paavali tiesi sen myös.
Aiemmalla matkalla, puheessaan Efesoksen seurakunnan vanhimmille, -
Paavali kertoi kuulleensa asian Pyhältä Hengeltä.
"...Pyhä Henki jokaisessa kaupungissa todistaa minulle ja sanoo, -
että kahleet ja ahdistukset minua odottavat." (Apt. 20:23)
Kesareassa kaikki pyysivät, ettei hän jatkaisi.
21:13:ssa Paavali sanoo: "Miksi te tuollaista puhutte, miksi itkette -
ja raastatte minun sydäntäni? Minä olen valmis kahleisiin -
ja kuolemaankin Jerusalemissa Herran Jeesuksen nimen tähden".
Paavalin ystävät tunsivat hänet ja tiesivät ettei hän muuta mieltään.
He sanoivat: "Toteutukoon Herran tahto" ja valmistautuivat matkaan.
Ja niin tapahtuu ja Paavali päätyy kahleisiin. Hän menee Jerusalemiin.
Häntä vastustetaan, pidätetään ja luullaan terroristiksi.
Hänen henkeään uhataan ja hänet viedään kahlittuna Kesareaan.
Hän on siellä kaksi vuotta. Tämä on kai hänen viimeinen vankeutensa.
Kaikki alkoi, koska Paavali oli valmis kahleisiin ja jopa kuolemaan.
Miksi hän oli niin päättäväinen menostaan Jerusalemiin?
Hän vei kolehtia Jerusalemiin. Osoitus seurakuntien yhteydestä.
Siihen olisi ollut muitakin tapoja.
Lopulta Paavali meni Jerusalemiin, koska hän ei voinut olla menemättä.
Hänellä oli käsky, jota ajoi Pyhä Henki ja hänen oma kutsumuksensa.
Ei ollut hyötyä kertoa hänen joutuvan vangiksi. Hän oli jo vanki.
Efesoksen vanhimmille hän kertoo olevansa Pyhän Hengen sitoma.
Henki käski häntä menemään, joten asia oli jo päätetty.
Paavali tiesi, että kahleet ja vankeus eivät tarkoita tappiota, -
päinvastoin, hän tiesi, että hänellä on jo voitto Kristuksessa.
Hän näki tilaisuuden kertoa siitä. Se oli hänelle tavoite ja tehtävä.
Hänen ystävänsä huolestuivat, että hänet vangitaan ja kukistetaan.
Mutta kristitylle vankeus, sorto ja pahoinpitely eivät ole tappio.
Köyhyys ja nöyryys ei ole tappio.
Kristityn elämän ainoa tappio on tottelemattomuus.
Kolumbialainen pastori puhui Kristuksen antavan hänelle voiton, -
mutta uskon hänen voittaneen jo palatessaan moottoripyörällä kotiin.
Se osoitti sisseille, että he voivat uhkailla ja jopa tappaa hänet, -
mutta eivät koskaan kukistaa häntä.