Ennen elimme sovussa fulanien kanssa. Rakastimme heitä todella.
Jos jollekin meistä sattui jotain, he tarjosivat myötätuntoaan.
Elimme todellakin rauhassa.
Herätin lapset ja kerroin heille, että fulanit hyökkäävät!
Heitin pienen tyttäreni selkääni, kiinnitin hänet kantohihnalla, -
ja menin ulos portille katsomaan, mitä tapahtui.
Pakenimme kaikki eri suuntiin.
Minä juoksin jokea kohti.
Näin vastarannalla ihmisiä, joilla oli valoja. Suuntasin sinne.
Jatkoin kävelyä ja huusin apua.
Mutta seuraamani ihmiset olivat ehtineet jo hyvin kauas.
Olin läpimärkä mutaisesta vedestä. Jatkoin, vaikka tyttäreni itki.
Saavutin joen syvän osan, jossa upposin ja aloin hukkua.
Tyttäreni itki pyrkiessäni pintaan.
En edes käsitä, kuinka pääsin joenpenkalle.
Vasta sitten tajusin sekasorron keskellä ihmetellä, -
missä lapseni on?
Menin isoveljeni talolle ja näin -
fulaneiden ampuneen veljeni ja polttaneen sekä hänet että talon.
He olivat viiltäneet häntä pahasti ja tappaneet hänen perheensä.
He olivat polttaneet kaikki kylän talot ja varastaneet eläimet.
Kuulimme huhuja, -
että fulanit hyökkäisivät pian uudestaan.
Lähdimme joen yli erääseen kylään. Siellä oli pastori, -
joka oli kuullut hyökkäyksestä ja auttoi meidät Zonkwan leirille.
Kun olin kolmatta päivää leirillä, tapasin lapseni.
Heidät tuotiin leirille luokseni. Halasin heitä ja itkin.
Olin pelännyt, että heidät oli tapettu.
Tämä on ainoa lohdutukseni.
Rukoilin tosissani.
Kysyin Jumalalta, miksi tämä kauhea tapaus kohtasi meitä.
Kun saavuin koulutuskeskukseen ja näin kouluttajamme, -
tunsin heti rauhan ja rentouduin.
Tuntemani pelko hävisi täysin.
Open Doors, olen kiitollinen työstä, jota teette keskuudessamme.
Jumala on antanut teille viisautta työnne tekemiseen.
Antakoon Jumala yhä viisautta, jotta voitte auttaa lisää toisia.