Palasimme seurakunnan mukana. Kaikki oli kuin autiomaassa.
Autiomaata - tuhottu, poltettu.
Talomme oli ryövätty, huoneet hajotettu.
Seinissä luki "ISIS:n kalifikunta".
Levottomuus hallitsi meitä. Olimme huolestuneita, pulassa.
Laukkumme ovat aina pakattuja, valmiina lähtöön.
Siltä varalta, että joudumme taas pakenemaan.
Kotonakin tunsin itseni vieraaksi - tunsin, etten kuulu tänne.
Se oli erittäin kivuliasta.
Myös lapseni kokivat olevansa vieraita omassa kodissaan.
Uskomme Herraan ja seurakunnan läsnäolo antaa meille voimaa.
Papin avustuksella muodostimme naisia varten erityisen ryhmän.
Ajattelimme, että seurakunta olisi paras paikka kokoontua.
Ryhdyimme tapaamaan kuukausittain.
Tavatessamme puhumme Raamatusta.
Puhumme heistä, joita vainottiin.
Puhumme vainotuista naisista sekä kaikista vainoa kokeneista.
Siten tunnemme olevamme olemassa, tunnemme Jumalan läsnäolon.
Näemme naisten ilon ja se kasvattaa uskoamme entisestään.
Apunne, taloudellinen ja muu, tukee suuresti seurakuntaamme.
Ryhmällemme järjestettiin koulutus.
Meille opetettiin, kuinka tuoda Kristusta esiin alueemme naisille.
Opimme, kuinka auttaa heitä niin rakkaudella kuin viisaudella.
Unelmani ovat samat kuin muidenkin.
Uneksin turvasta, vakaudesta ja lohdusta maallemme ja kansallemme.
Teiltä saamamme taloudellinen tuki mahdollistaa tänne jäämisemme.
Tuen avulla jatkamme työtämme, tuomme ihmisiä yhteen.
Jaamme Jumalan sanaa. Tämä antaa meille turvan ja rauhan.
Suomennos ja tekstitys: Open Doors Finland ry