Kas elu tekkis juhuslikult või planeeritult?
Kas Jumala olemasolu saab teaduslikult tõestada?
Endine ateist Pekka Reinikainen töötas 35 aastat arstina,
nüüd viib ta meid teekonnale neid asju uurima.
KAS JUMAL ON OLEMAS?
Piibli esimesed peatükid on ajaloolised lood, mis jutustavad
meile sündmustest ajaloos - sellest on tähtis aru saada.
Loomislugu räägib sellest, mida Jumal on meile teada andnud,
sest muidu me neist asjust ei teaks.
Alguses lõi Jumal taeva ja maa. Kuidas Jumal seda tegi,
mis mehhanismi ta kasutas, seda meile ei räägita.
Aga loomine toimus kindlasti meile tänapäeval tundmatu mehhanismiga.
Sellele viitab sündmus, kui Jeesus, kelle läbi taevad ja maa loodi,
kutsus molekulihunnikuks lagunenud Laatsaruse hauast välja
ja Latsarus astuski välja. Selleks kasutati muid loodusseadusi -
Jumala loomisjõudu, Jumala väge, mida saime vilksamisi näha.
Me võime võtta Piiblit kui Jumala Sõna, mis, nagu Piibel ütleb,
on tervikuna tõde, ja Loomine on Jumala poolt meile ilmutatud asi,
millest me muidu selgust ei saaks.
Loomisloos räägitakse ka teisest sündmusest: pattulangemisest.
Ka see on ajalooline sündmus, sest DNA lagunemisastme järgi saame
teada, millal umbkaudu toimus pattulangemine ja kuhu liigume.
Sest me teame vigade kogunemise kiirust DNA-s, kui palju vigu on,
ja me näeme, et see ajaplaan sobib hästi kokku Piibli ajaplaaniga.
Sellega probleeme ei teki.
Veeuputus on samuti fakt, kui me vaid seda näha tahame.
Ja näha seda pole raske, sest tõendeid selleks on külluses.
Piiblis jutustatakse neid asju nii. Inimene võitleb Jumala vastu
ja Peetrus ütleb oma teise kirjas kolmandas peatükis järgmiselt:
"Sest neil on teadmata, et taevad olid vanasti olemas ja maa koosnes
veest ja vee läbi Jumala sõna väe tõttu ja et nende läbi
tookordne maailm hukkus veeuputuses. Ent praegused taevad ja maa
säilitatakse sama sõna läbi ning hoitakse alal tule jaoks."
Ja siis lagunevad kõik algained kuumuse tõttu.
Peetrus kinnitab siin veeuputust, millest rääkis ka Jeesus,
kui ta kõneles Noa päevist. Peetrus kuulutab ette ka seda, mis juhtub
praeguse taeva ja maaga - need saavad tuleroaks
ja ained lagunevad kuumuse tõttu.
Huvitav, et ka teaduse arvates liigub universum soojussurma poole,
olukorda, kus energia ei muutu, nagu ütleb termodünaamika,
aga entroopia kasvab niivõrd, et kasutamiseks energiat enam pole,
igal pool valitseb ühtlane soojus ja midagi ei saa enam toimuda.
See oli Peetruse visioon ja sama on tänapäeva teaduse seisukoht.
Siin on näha selget analoogiat.
Kas veeuputust on olnud? Tõendeid selle kohta on.
Kui mõelda tsunamile, mis toimus 2011. aastal Jaapanis,
siis me nägime, mida 10-15 m kõrgune hiidlaine teha suudab.
Veeuputus on olnud ja hiiglaslikud veemassid on rullunud üle mandrite,
nii kõrged hiidlained, et kõik sellased mäetipud jäid vee alla.
Me ei tea mägede kõrgust enne veeuputust, aga ilmselt olid need
madalamad kui nüüd ehk paari kilomeetri kõrgused.
Kui sadu meetreid kõrge hiidlaine veeres üle mandrite, võib kujutleda,
kuidas üksteise peale kuhjunud kilomeetripaksused kivimid
matsid enda alla miljardeid fossiile, ja on näha,
et kivistised maeti ruttu, sest need ei jõudnud kuigivõrd hävida.
Võib näha väljasurnud lülijalgsete trilobiitide silmi, läätse ehitust,
on säilinud isegi pehmed koed, nt tindikalad, kes poleks säilinud,
kui poleks maetud ruttu hapnikuta keskkonda ja seal kivistunud
või jäänud osaliselt kivistumatagi.
Huvitav, et juba enne Darwinit 18. sajandil usuti veeuputust
ja kivimekihte, mida leidub kõigil mandritel, kus pole olnud jääaega
ning neid peeti tõendiks veeuputusest.
Hutton ja Lyell arendasid teooria kivimikihtide aeglasest tekkest,
öeldes, et tänapäev on ajaloo võti ja aeglane kihtide moodustumine
seletab settekivimite olemasolu, ent tänapäeva teadlased on jõudnud
järeldusele, et kihid on tekkinud hiigelkatastroofide tulemusena.
Hea näide on Suur Kanjon, kus olen paar korda maastikke uurinud.
Seal 1,5 km sügavuses on kivimikihid näha nagu kihid tordis.
Seal on 500 miljoni aastased kivimikihid kambriumi ajast,
kõik kihid üksteise peal, kusjuures kihtide vahel puudub erosioon.
Sellistes sadu miljoneid aastaid vanades kihtides peaks esinema
kulumist ehk pinnaerosiooni, seda ei ole. Veelgi imelikum tundub see,
et erosiooni praeguse tempoga kanduks kõik mandrid koos savi
ja liivaga jõevoolu poolt kantuna merepõhja 10-15 miljoni aastaga.
Sadu miljoneid aastaid vanu kihte ei tohiks olemaski olla!
Siit näeb, mida suudab teha sadu meetreid kõrge hiidlaine 1,5 km
paksuse settekivimite kihiga, kus on miljardeid fossiile.
See, et kihtide vahel puudub erosioon, näitab, et kihid
on moodustunud ühe sündmusteahela tulemusena üksteise peale,
muud järeldust sellest teha ei saa, sest erosioon kihtide vahel puudub
või on vägagi väike.
Hiljutine NASA pilt maakerast, nn sinise marmorkera pilt näitab,
kus paiknevad veeuputuse veed. Satelliitpildil Vaiksest ookeanist
näeme ainult vett, maakera on õieti veepall. Kui mandrid heidetaks
meresügavusse, peituks kogu planeet ligi 3 km paksuselt vee alla.
See ongi veeuputuse vesi, kas läheb vaja paremat tõendit veeuputusest?
Piibel räägib paljudes teisteski kohtades loomisest ja veeuputusest,
seetõttu on hea lugeda Piiblit tervikuna.
Piibli jägi "vesi taganes Maa pealt taganes üha" (1. Moosese 8:3),
ehk voolas mandritelt äsja tekkinud mere sügavustesse,
Noa veeuputuse lõppstaadiumis, taganedes üha,
arvatavasti just sellistes tingimustes tekkis Suur Kanjon.
Me teame samasuguseid kanjoneid Seattlei lähedalt,
kus on Channeled Scablandsi moodustised, kus olen ka käinud.
Teame, et need kanjonid on tekkinud äkki, kui jääajal
jää sulamisvetest tekkinud järv murdis äkitselt suure jõuga
läbi Washingtoni osariigi otse Vaiksesse ookeani.
Geofüüsik John Baumgardner on koostanud üksikasjalise mudeli
"Katastroofi laamatektoonika", mille järgi liikusid Maakoor ja
Maa vahevöö veeuputuse ajal. Mudeli järgi tekkis tänapäeva merede
põhjareljeef veeuputuse viimastel kuudel.
Apostel Peetrus kirjutas samuti vee osast maapinna moodustumisel:
"Sest neil, kes seda tahavad, on teadmata, et taevad olid
vanasti olemas ja maa koosnes veest ja vee läbi Jumala sõna väe tõttu
ja et nende läbi tookordne maailm hukkus veeuputuses."
Baumgardneri mudeli järgi vabanes maakoores võimas energia
võimalik et Maaga kokkupõrkunud meteoriidi või asteoroidi mõjul.
Sulakivimit purskas kõikjalt välja, see jahtus ja kivistus, suundudes
Kesk-Atlandil asuva laamade liitumiskoha suunas ja samal
ajal liikusid mandrilaamad. Sulast kivimist tuleb palju vett,
kivimisse seotud vett.
Nende sündmuste järel põrkusid kokku mandrilaamad ja kerkisid
tänapäevased kõrgustikud. India põrkus Aasiaga ja tekkis Himaalaja.
Palju vett kadus mandritelt, kujunesid mägedevahelised orud.
Psalm ütleb:"Mägede peal seisavad veed, sinu ... eest nad põgenevad"
mäed tõusevad, orud vajuvad," Psalm 104: 6-8.
Veed peatusid siis, kui nad olid täitnud uuesti moodustunud
endisest sügavamad meresügavused. Veeuputuse veed on seega meredes.
Veeuputuse järel tekitasid katastroofid jääaja,
sest atmosfääri sattus palju tahma, soe merevesi sadas külmale maismaale
ja tekitas ruttu jääaja. Seetõttu ei leidu kihilisi kivimeid piirkondade,
kus oli jääaeg.
Tõlge: Anne Tamberg