"Tuld ma tulin viskama maa peale. " Luuka 12:49
ONE WAY - ÜKS TEE
Ma tahan laulda, kuulutada -
ei leidu maailmast miskit paremat.
Ta on tee, tõde, Ta on elu,
uue elu leida võid sa Temas.
Taas on One Way saate aeg.
Saate toob teieni misjoniühendus One Way Mission.
Tere tulemast!
Täna õpetab Aki Miettinen teemal "Kuni Tema tuleb".
Enne seda kuuleme dramaatilisest kogemusest
Arto Boa lapsepõlves.
Elu on draama.
Paljude eludes on tõsiselt dramaatilisi olukordi.
Täna jälgime Arto Boa elu.
Ta tuleb Pohjanmaalt, süngete metsade keskelt.
Tere tulemast saatesse! - Aitäh.
Said väikse poisina pimedas metsas abi.
Mis sinuga juhtus?
See on ilmselt minu elu üleloomulikeim kogemus.
Sellesse olukorda koondus mitu asja.
Oli eriline, kuidas seda mõjutasid ka taustategurid.
Peres oli toimunud abielulahutus, kolisime väiksesse kohta Soinisse.
See oli raske periood. Uude kohta kolimine hirmutas.
Kõik oli uus. See oli keerukas aeg.
See võis olla juulis,
kui läksin murakaid otsima,
sest ema maksis nende eest head hinda.
Palju ei jaksanud korjata, ehk liitri jagu.
Otsisin neid ja leidsin hästi palju.
Äkitselt märkasin, et ei tea enam, kust tee läheb.
Ehmusin ja üritasin tükk aega otsejoones tee suunas kõndida.
Iga kord läksin mööda. Oli juuli lõpp. Hakkas hämarduma.
Hirmuhigi tekkis otsaette. Tekkis ängistus, et teed ei leidnud.
Üritasin endale sisendada, et eksimine pole hull lugu,
aga lõpuks jõudis kohale, et olen ikka tõesti eksinud.
Hakkasin veel kiiremini käima, et leida tuttavat teeotsa.
Ma ei leidnud seda.
Olin ehk 10-aastane tollal. Tekkis lootusetu tunne.
Ma olin olnud seal tunde ega teadnud, palju kell oli.
Olin füüsiliselt ja vaimselt väsinud.
Mind haaras kogu eluvalu. Mis mul siin elus üldse on?
Mul pole midagi. Nüüd olen veel metsas eksinud.
Kõik lootus oli kadunud. Mäletan seal üht kivi.
Põlvitasin kivile ja palvetasin:
"Kallis, Jeesus, kui Sa tõeline oled, aita mind!
Miski mu elus ei toimi enam."
Ma ei tea, kas see oli ingel või Jeesus,
aga seal oli valgeis rõivais mees, kellest säras kirkust.
Kohe pärast palvet kogesin rahu, nagu ei kunagi varem.
Valdas vaikus ja turvatunne.
Valgeis hiilgavais rõivais mees ei rääkinud midagi,
kuid see kogemus oli tol hetkel rohkem kui sõnad.
Ta võttis mul käest kinni ja viis mind teeserva,
kus mu ratas oli. Jätkasin sealt teed koju.
Minu lapseea maailmas ei tundunud see kuidagi eriline.
Ma ei rääkinud sellest emalegi.
Palvetasin väiksena palju ja lugesin Lastepiiblit,
kuigi meie kodu väga usklik polnud.
Aga olin lasteaias jutlustanud, et on olemas Taevas ja Põrgu.
Helistati koju,
et kas Arto võiks usuasjadest veidi vähem rääkida,
ja küsiti, kas kodus räägitakse usuasjadest palju.
Ema ütles: Meil ei räägita neist üldse.
Ma olevat nii tugevalt rääkinud, et teised lapsed kartsid.
Ehk oli õpetajagi ehmunud.
Siis ma ei tahtnud kodus vaimsetest asjadest enam rääkida.
See jäi sinu saladuseks, et sind pimedast metsast välja juhiti.
Jah, ma ei rääkinud emalegi.
Mõtlesin, et kui lasteaiast juba koju helistati nende asjade pärast ...
See ei tundunud mingi suure või üleloomuliku asjana.
Kui kaugel sa kodust olid siis?
Üsna lähedal. Ehk 2 - 3 km kaugusel.
Täna tean, et see on väike riba, seal on tee ja põld,
aga pikk teeriba viib väga kaugele.
Ja sügavamale metsa pääseb vaid ühes suunas.
Ma ei leidnud teed tagasi, kuna polnud piisavalt kaugele tulnud.
Sa ekslesid seal mitu tundi. - See oli terve päev või pärastlõuna.
Ma ei teadnud, kui hilja oli. Paanikatunne oli.
Kaotasin ajataju.
Kui kaua see kestis, kui ingel sind teeotsa viis?
Nüüd, kui olen Paulusest lugenud,
kes ei teadnud, kas ta oli ihus või ihust ära,
siis minagi ei tea. Raske on seda ajas mõõta.
Sõnadeski on raske kirjeldada.
Vahel harva juhtub suhtlemist, mis on sõnadest suurem.
Seal toimus midagi sarnast. Seal oli rahu ja turvatunne.
Aeg oleks nagu kadunud. Seda ei suuda määratleda.
Mis sa siis tundsid, kui ingel su juurde tuli?
See oli kohe pärast palvet.
Mõistuslikult võiks öelda, et tekkis turvatunne ja juhtimine,
et kuigi ma ei kuulnud sõnu, siis teadsin, et nüüd hakkame minema
ja järgisin inglit kuni teeservani. - Ja tuli tuttav koht?
Mis meeleolus sa koju läksid? - Rõõmsas ja mõtisklevas.
Peitsin selle südamesse ja mõtlesin selle üle.
Selline eriline juhtum, millele mõelda.
Mis sellest loost õppida oli? Kas said mõne õppetunni eluks?
Kui nägin, et olin lapsena eksinud ega teadnud, kus ma olin,
siis inimeluski võib tulla hetki, kus peab suutma end alandada
ja möönma, et ollakse eksinud.
Püüdsin teed leida nii kaua kui vähegi võimalik.
Alles siis, kui suutsin möönda, et olen eksinud
ja mul pole mingit lootust, alles siis tuli abi.
Hiljem elus, kui noorukina mitmetesse eksitustesse
ja väärtegudesse eksisin, siis Jumal aitas,
kui Talle tunnistasin: Nüüd olen küll kõvasti eksinud.
See jättis su eluteele vägeva pärandi.
One Way Pühapäevapidu kell 12.00, Vuorikatu 19, Helsingi
Võiksin panna pealkirjaks "Kuni Ta tuleb".
Need on sõnad leivamurdmise juurest 1. Korintlaste kirjas.
Teame, et rist on aja ja igaviku keskus,
vastus nende mõlemi mõistatustele.
Kõik laheneb ristil, nii ajalik kui igavene.
Rist on vastus. Ristis on palju sellist,
mida me ei mõista siin ajas, vaid alles igavikus.
Rist oli Jumala plaan juba enne maailma loomist,
nagu sina ja minagi.
Taustaks mõned mõtted, et sellele vastandit ehitada.
Tunneme tänapäeval hästi sõna 'võõrandumine'.
Prantsuse sotsioloog Durkheim
lõi selle sõna eelmisel sajandil,
et kirjeldada isikut, kes ei sobinud ühiskonda.
Kui vaatame, mis maailmas täna toimub,
siis probleem on pöördunud - ühiskond võõrandub üksikisikust.
Kas pole nii?
Ühiskond muutub nii haigeks, et sünnitab haigeid üksikisikuid.
Ei saa enam rääkida, et üksikisik võõrandub ühiskonnast,
vaid ühiskond hakkab võõranduma üksikisikuist.
Sümptomid, mida näeme isegi kogudustes -
masendus, üksindus, läbipõlemine
ja noorte kriis täiskasvanuikka jõudes -,
need kasvavad ja puudutavad üha enam ka kogudust.
Võiks öelda sedagi, et üha vähemail meist
on jõudu kogeda meie endi ainulaadsust.
Millal mõtlesid viimati sellele, et oled täiesti ainulaadne?
Oled ainulaadne, Jumalal pole kedagi sinu sarnast
veidi üle 7 miljardi inimese seas. Sa oled ainulaadne.
Kas pole võimas mõte?!
Mõtle hetk sellele, et oled ainulaadne.
Üha vähemail on jõudu ja võimet seda ainulaadsust kogeda,
kuna mõõdupuud, millega meid mõõdetakse,
on kõigi jaoks samad ja põhinevad tavaliselt vaid sellel,
mida sa teed.
Nii ka minu puhul, kes ma lähenen pensionieale.
Väidetakse, et olen siis vaid ühiskonnale koormaks kaelas.
Minust tuleks üliruttu vabaneda.
Avalikult ei soovi seda õnneks veel keegi
ja pensionifondist ei saadeta kirju arseenitabletiga,
et kui masenduses oled, palun väga.
Ei tea, kas selline aeg kord saabub, aga selline see elu meil on.
Paljudel pensionäridel on süütunne. Nad kuulutatakse koormaks.
Meil on kestvuses puudujääke.
Aga mis me parata saame, et me vananeme? Taevas küll!
Ega see kerge pole, aga oleme sunnitud vananema.
Kui elan homseni, olen homme jälle päev vanem.
Ja pensionifondi bossid ei saa midagi teha.
Lisan siia juurde, et ühiskond sekulariseerub,
kuigi religioon kuhugi ei kao.
Meie kristlikud pühad, olgu 1. mai või paasapüha,
jõulud või jaanipäev, on üha mateeriakesksemad.
Käib üks hõivatud sebimine.
Kahjuks on see surve nii võimas,
et võime usklikenagi sellega rõõmsalt kaasa minna,
ilma vahet mõistmata.
See imeb meid kaasa.
Peaksime looma sellele kõigele tervisliku vastujõu.
Nii peaks tõsine ja sügavalt vaimne leivamurdmispüha
meid peatama ja mõtlema panema:
mis seisus me õieti oleme.
Paljud vananevad koguduseliikmed
nostalgitsevad 30-40 aasta taguste aegade üle,
kui ühiskonnaski pandi suurt rõhku ja väärtustati
kirikukalendri kristlikke pühi.
Jõulude ja paasapüha ajal olid meelelahutused keelatud.
Kõikidel pühadel ei tohtinudki mingit hüplemist korraldada.
Täna pole mingit vahet.
Jõulude ajal on restoranid lahti üksildaste jt jaoks.
Kuid tänapäeval mitte.
30-40 aasta eest oli hoopis teisiti.
Polnud vaja arutada, kas Suvivirsi laulust
tohib laulda ka teisi ridu peale kahe esimese.
Või kas hommikusel avamisel tohib külaliskõneleja
näiteks oma vaimse tunnistuse anda,
nagu tänapäeval.
Ajad on kiiresti muutunud.
Leivamurdmine meenutab meile risti tähendust.
Esimest korda korraldas selle ristile minema valmistuv Kristus.
Täna aga kutsub ülestõusnud ja oma naasmist ette valmistav Kristus
avatud ja ausale eneseanalüüsile tolle leivamurdmislaua ääres,
nii üksikisikutena kui ühiskonnana.
Leivamurdmises on mitmeid keskseid elemente.
Üks vähem rõhutatuid, mis meie ajal hämmastab,
on Kristuse teine tulemine.
Enne kui leivamurdmise põhjal
veidi Jeesuse teisest tulemisest räägime,
vaatame selle Vana Testamendi juuri.
Vanas Testamendis on võrdpilt sellest,
mida Jeesus tol paasapühal, ehk aastal 30 AD, tegi ja täitis.
See peaks olema koguduse elus täiesti keskne püha.
Protesteerin vaikselt selle vastu, et teeme seda vaid kord kuus
pluss osadusõhtul.
Algkogudus murdis iga päev kodudes leiba.
Olen vahel kodus naiselt küsinud:
Ehk oli selles üks algkoguduse vaimse väe
ja elujõu saladus, et nad iga päev kodudes leiba murdsid ja palvetasid?
Meil arvatakse, et selle pühadus kaob,
kui seda iga päev teha.
Jeesus seadis aga väga argised elemendid,
et see oleks võimalik kõigile ühiskonnakihtidele -
leib ja vein, tollased toiduained, mida leidus igas kodus.
Teiseks peaks leivamurdmine olema rõõmu- mitte leinapüha.
See peaks õhkuma rõõmu, nagu Issanda pühad vanas lepingus.
Vaatame veidi seda konteksti.
2. Moosese raamatust tuttav 'Passover'
ehk Jumala rahva Egiptusest vabadusse pääsemine.
Selles on nii Vana kui Uue Testamendi sisu,
kuna Kristuse veri vabastab meid
ja juhib meid vabadusse patu, kuradi ja surma võimusest.
Sümboolika räägib selle poolt väga tugevalt.
2. Moosese 12:12-13 -
"Siis käin mina selsamal ööl Egiptusemaa läbi
ja löön maha kõik esmasündinud Egiptusemaal,
niihästi inimesed kui loomad, ja ma mõistan kohut
kõigi Egiptuse jumalate üle, mina, Issand.
Aga veri olgu teil tundemärgiks kodadel, kus te asute;
kui ma näen verd, siis ma lähen teist mööda
ja nuhtlus ei saa teile hukatuseks, kui ma löön Egiptusemaad."
See oli viimane, kümnes nuhtlus.
Pange tähele: "Kõigi Egiptuse jumalate üle,
mina olen Issand." (Soome tõlge)
See oli Jumala Sõna.
Ja teiseks rõõmusõnum: "Aga veri olgu teil tundemärgiks".
Ja kus see veri pidi olema?
Ukse välispiitadel.
See oli selleks, et kui Jumal nägi verd, läks Ta mööda.
Kui peame ennast selle osaks,
Piiblit lugedes tuleks alati püüda end sellesse loosse panna.
Mis tunne võis olla selles majas, kui ettevalmistused olid tehtud,
veri pintseldatud ja järgiti juhtnööre talle söömiseks.
Ja siis kuuldi kaebehüüde kodadest, kus polnud vere märki.
Võime ette kujutada erinevaid vestlusi.
Seal oli ilmselt ka kasvueas lapsi ja isa oli perele rääkinud,
et tol ööl kõnnib surm Egiptusemaal, kuid meie oleme Issandat kuulanud
ja pintseldanud vere uksepiidale.
Ehk oli seal 5-6 aastaseid poisse ja tüdrukuid, kes küsisid isalt:
Kas sellest tõesti piisab? Kas kohtumõist läheb ikka mööda
või suren minagi, sest olen esmasündinu?
Kas vere märgist piisab?
Seda võidakse tänagi küsida uue lepingu leivamurdmisel.
Kas Kristuse veri, mille Ta ristil valas,
suudab tõesti lepitada kogu kurjuse, mida ma teinud olen?
Kas pole nii, kui sügavale sisimasse kaeme?
See on eneseanalüüsi koht.
Alati kui see Issanda sõna tuleb, et siin on pintsel,
on meil alati kaks valikuvõimalust - kuuletuda või mitte kuuletuda.
Kas kuuletuda Issanda sõnale või mitte?
Kolmandat teed pole.
Tahaksime ehk, et leiduks ka kompromisside tee.
Et ehk piisab, kui verd vaid ühele uksepiidale määrime.
Kuid seda võimalust pole.
Vere märk pidi olema mõlemal uksepiidal.
Pidagem seda meeles.
Nii kehtestati siis paasapüha.
Too esimene paasapüha oli ainulaadne.
Järgnevad paasapühad
meenutasid toda ainukordset sündmust.
Vajame tänagi seda, et too Kristuse töö,
nii individuaalselt kui koguduse jaoks,
jääks ega oleks vaid meenutamine; et see oleks meile elav ja reaalne.
Vajame selleks koguduse osadust ja Püha Vaimu ligiolu,
et risti töö meie sisimas taas reaalseks ja elavaks saaks.
Nii et see räägiks mitte üksnes meie maitsemeelega,
vaid sügavalt vaimus,
mida Jumal on Kristuses meie heaks teinud.
Sellele mõeldes peaks naeratus näole tulema.
Aafrikas seda juhtub, et ilma õhutusetagi hüütakse:
Halleluuja! Tänu Jeesus! Tänu Jumalale! Sina tegid seda!
Minu jaoks! Meie kõikide jaoks!
Sa avasid tee enda juurde Kristuse kohutava kannatuse ja surma
kuid ka ülestõusmise kaudu.
Siin on täpsed juhised, kuidas ja kellega tuli paasatalle süüa.
Sellest võiks paljugi rääkida.
Tähtsaim oli see, et Jumal nägi mööda minnes verd
ja läks mööda.
Kui vaatame seda, et Jumalale meeldivad pühad ...
Teame ju seda, eks? Jumal armastab pühi.
Aki Miettise õpetus jätkub nädala pärast.
Aitäh vaatamast! Õnnistatud nädalat!
"Tuld ma tulin viskama maa peale. " Luuka 12:49
One Way - Üks tee
Uurime oma saate vaadatavust Eestis.
Kui tänane saade sind puudutas,
palun teata meile sellest e-postiaadressil -
toimisto@onewaymission.fi
Tõlge: Monika Jaaguri