"Tuld ma tulin viskama maa peale." Luuka 12:49
ONE WAY - ÜKS TEE
Ma tahan laulda, kuulutada -
ei leidu maailmast miskit paremat.
Ta on tee, tõde, Ta on elu,
uue elu leida võid sa Temas.
Nii algas One Way saade.
Saadet toodab Soome misjoniühendus One Way Mission.
Tere tulemast vaatama!
One Way tegevus algas 1983. aasta septembris.
Täpselt 29 aastat tagasi. Järgmisel aastal peame juubelit.
Aastate kestel on meie seas töötanud tuhandeid erinevaid inimesi
ning oleme näinud erinevaid inimsaatusi.
Üks neist huvitavatest inimestest meie töö algusaastailt
on Seppo Savolainen.
Kuuleme Seppo huvitava ja värvika loo.
Enne seda lühidalt One Way uudiseid, mida toimetab Jussi Peimola.
Lühidalt uudiseid
One Way ostis meie Venemaa evangelistile
Valentina Kutuzovale auto, millega ta saab Käkisalme külades
kergemini liikuda.
Valentina väikerühmadesse on tulnud palju uusi inimesi,
kes tahavad usuasju õppida.
Valentina sõnul on uus auto olnud töös suureks õnnistuseks.
Wilson Sentongo rajas Uganda Agape keskusesse Piiblikooli,
mille õpetus ja õppematerjalid on kohalikes keeltes.
Kool on ka nii odav, et vaeseimadki pastorid
ja evangelistid saavad seal õppida.
Malawis rõõmustatakse selle üle, et esimene lastekodulaps
lõpetas põhikooli oma klassi 4. parima tulemusega.
Sügisel jätkab ta keskkoolis.
Alezi on innustavaks eeskujuks väiksematele lastele,
kellede koolitee oli enne lastekodusse tulemist üsna juhuslik.
One Way küla invaliidide töökojas õpitakse nüüd koolivorme õmblema.
Andekamad õmblejad on juba nii osavad,
et teenivad õmblustöödega elatist.
Meie Nepaali-töö on suurtes rahalistes raskustes.
Raha hankimiseks planeerib Saji Kurian kohviku avamist.
Ta usub, et lisaks müügist saadavale tulule,
pakuks see ka tööd lastekodu täiskasvanu-ikka jõudvaile lastele.
Kohalikud võimud on palunud meie Nepaali töötajail päästa
ca 150 poissi sunnitöölt ühest tellisetehasest.
Päästeoperatsioon on raske, kuna tehase omanikud
ei taha loobuda odavast lapstööjõust.
Saji tahab saata lapsed tagasi perede juurde.
Kui kellelgi peret pole, saadetakse nad lastekodudesse.
Mongoolias vabanevatele vangidele loodud naiste ja meeste turvakodud
tegutsevad täisvõimsusel.
Tegeletakse 8 naise ja 10 mehega.
Suurem osa neist on tulnud usule ja üks naistest lõpetas Piiblikooli.
Meie töötajad palvetavad, et võiksid rajada ka lastekodu
alkohoolikutest vanemate lastele.
Indias saime maatüki noorte täiskasvanute
"Reede Kristusele" töökeskuse jaoks Gannavarami ülikoolilinnas,
mis asub vaid 7 km kaugusel One Way külast.
Linnas on palju kõrgkoole ja ülikoole
ning selle ümber kõrgub üha laienev ülikoolilinnak.
Palveteemaks on nüüd ehituseks vajalik raha.
India Kaarisilla puuetega laste ja noorte rehabilitatsioonikeskuses
käivitus vaegkuuljate ja vaegnägijate kool.
Koolile leiti suurepärane samuti kurt õpetaja,
kes kasutab lisaks viipekeelele ka vastastikust kommunikatsiooni.
Paljud algul väga endassetõmbunud lapsed on juba palju avatumad.
Hiina lastekodusse "Kaunid sadamad" on esimese poolaastaga
tulnud palju uusi puuetega ja hüljatud lapsi,
kellest üks on jänesmokaga väike poiss.
Suve hakul saime ka 5 uut hoidjatüdrukut,
kes leevendavad hoidjate töökoormust.
Kui laste puuded on operatsioonidega parandatud,
adopteeritakse nad kristlikesse peredesse maailma eri paikades.
Iisraeli araablaste töös avanesid uksed
mõnes Läänekalda beduiinikülas, kuhu jagasime humanitaarabi.
Meie koostööpartneri Alliansi koguduse töö kaudu
sündis Läänekaldale ka kodukogudus ja lastele korraldatud piiblilaagris
oli üle 80 lapse, kellest pooled pärinesid mittekristlikest peredest.
Koivisto lastelaager Espoos, Kallviki mõisas,
oli taas hea kogemus nii lastele kui vabatahtlikest abilistele.
Lapsed olid Kallvikis nagu kodus ning uued laagrilised ja abilised
kohanesid kiiresti laagrieluga.
Aastatega on lapsed muutunud vabamaks ja usaldavamaks
ning julgevad rääkida ka oma elu pahupoolest.
Need olid tänased uudised.
Nüüd jätkab Seppo Savolainen,
kelle loo lindistasime viimasel jaanipäeval.
Olin Keskvanglas. Olen Lõuna-Karjalast nagu Ritugi.
Õnneks ei ole teda siin, muidu laulaksime teineteist sohu.
Rituga tutvusin 1984. aastal.
Tegelesin vanglas õmblustööga ja see hakkas mind huvitama.
Seal kandis pikaajalist karistust üks rätsep, kes märkas mu huvi
ja oli üllatunud, kui kiiresti ma riideid tegin.
Vabanesin, kuid mul jäi veel mitmeid karistusi kanda.
Esitasin sisseastumispaberid Kotka Rätsepakooli ja sain sisse.
Taotlesin karistuskandmiste edasi lükkamist 3 aasta võrra,
nii et sain koolis ära käia. Seejärel pidin uuesti vangi minema.
Samal ajal õppisin Helsingi Juurdelõikuskeskuses
naiste- ja lasteriiete juurdelõikajaks.
Hommikul läksin vanglast kooli ja õhtul tulin tagasi
mööda selleks ettenähtud teed; kõrvale kalduda ma ei tohtinud.
Öövangistus oli tol ajal uus asi. Keegi jälgis mind tsiviilriietes.
Kui oleksin teelt kõrvale läinud, oleksin kaotanud kooliskäimise loa.
Ilma et oleksin teadnud, esitas mu järelvalveametnik
koos juristiga president Kekkosele minu eest armuandmiskirja.
2. jaanuaril 1979. a andis Kekkonen mulle armu.
Mul oli seljataga hulk karistusi.
See maine armuandmine ei muutnud palju midagi.
Olin samasugune otsija nagu pärast isa surmagi.
Maised armuandmised ei tähendanud midagi.
Nelja kuu pärast olin taas vangis.
Mu elul polnud mingit sisu. Mul polnud mingit vanglahirmu.
Mu elus oli vaid üks kassett - ühel poolel hetk tsiviilelu
ja teisel poolel pikk vanglakaristus. Pöörasin kogu aeg sama kassetti
vastavalt sellele, kuidas elu kulges.
See kestis kuni 1984. aastani.
Ma olen ehk "Reede Kristusele" projekti esimene ohver.
Tüdrukud kutsusid mind metodisti kirikusse ja ma läksingi.
See oli täiesti arusaamatu, kuna mul oli kokku lepitud kohtumine
seoses järgmise päeva kriminaalse Rootsi-sõiduga.
See õhtu puudutas mind miskipärast väga.
Tundmatutel inimestel oli nii hea meel, et ma seal olin.
Vanglaski polnud kellelgi minu üle hea meel;
nad küsisid hoopis: Kas sa oled jälle tagasi?
Ma olin sel ajal tagaotsitav ja kirikust ära minnes
nabis politseiauto mind kinni ja viis taas vanglasse.
Selle vanglakaristuse ajal mõtlesin paluda,
et saaksin kõik oma erinevates kohtutes määratud karistused
korraga ära kanda.
Tahtsin kinni istuda nii kaua kui vaja ja mitte nuriseda,
ning saada lõpuks päris vabaks ja omada elus puhtaid pabereid.
Jumal oli mu südames mingi tulukese süüdanud;
ma polnud kunagi elus nii mõelnud.
Mõtlesin pigem, kuidas kiiremini vanglast välja saada.
Lüpsin Pelsos 2,5 kuud lehmi.
Ühel päeval käskis asejuhataja mul vangirüü seljast visata ja lahkuda.
Ütlesin, et mul veel mitu aastat istuda jäänud.
Neil polevat olnud õiguslikku alust.
Seekordne lühike trett sai otsa.
Käskisin neil paar päeva oodata, et küllap karistus ikka kinnitatakse.
Nad ütlesid, et nad ei saa mind kauem kinni pidada.
Sain tol kevad-talvel välja ja tulin 100 margaga taskus Helsingisse
ning asusin elama Pursimehe tänavale. Saabusin reede õhtul.
Istusin seal teiste endiste vangidega ja kuulsin äkitselt tuttavaid hääli.
Äkitselt seisid mu ees taas Leena, Reija ja Salme ja küsisid:
kus sa oled olnud? Oleme 2 kuud iga päev su eest palvetanud.
See oli meeletu tunne.
Hulk endisi kurjategijaid vaatas mind veidralt.
Tüdrukud kutsusid mind taas metodisti kirikusse ja ma läksingi.
Mõtlesin, et pääsen sealt majast välja vähemalt.
Tol õhtul otsustasin usule tulla. Otsustasin endise elu maha jätta.
Mind vaevas, et kuskil ootas mind veel aastaid vanglakaristust,
kuid mõtlesin selle asja siiski selgeks teha.
Tol õhtul oli mul südames sügav rahu.
Tutvusin tol õhtul Soiniga, kes tuli mind esmaspäeval
turvamajja vaatama.
Ta ütles, et neil õnnestub ehk korraldada mulle elamine Vantaal
Noored Missiooniga Shalom-majas.
See kõlas hästi ja küsisin, mida mult nõutakse.
Vastus oli: Ei midagi, tule nii nagu oled.
Antti viis mind sinna ja olin väga elevil.
Oleme sellest peale sõbrad olnud.
Jõudsin olla seal paar nädalat ja Soini tuli taas küsima,
kas tahaksin minna Tyyskylässe jüngerluskooli.
Mäletasin, et see maksab palju raha ja arvasin,
et kui mul seda pole, siis peaksin ju vargile minema.
Ta ütles, et kõik on korraldatud ja mulle on isegi taskuraha.
Ma ei suutnud seda uskuda.
Nii läksingi seljakotiga Tyyskylässe.
Selleks ajaks kinnitati minu poolt tellitud kohtuotsused.
Üks lähedane tuttav helistas ja käskis end karistuse eest varjata;
politsei olevat mind otsimas käinud. Mõtlesin, et kas nüüd on kõik läbi.
Helistasin Liisa Nikkiläle ja ütlesin, et olen usule tulnud.
Ta oli ja on väga hea inimene.
Kui 15-aastaselt vanglateed alustasin,
töötas ta Keraval psühholoogina ja ütles mulle mitmel korral:
Küll su elu ühel päeval veel muutub.
Sama ütles ka Mikkeli maakonnavangla juht:
Usun, et su elu ühel päeval muutub.
Küsisin Liisalt, kas saaksin kuidagi selle Piiblikooli lõpuni käia.
Ta läks mu pabereid otsima ja käskis mul paari tunni pärast
kurjategijate registrisse helistada.
Ta ütles, et minu kohta pole mingeid andmeid,
mind polnud isegi kurjategijate registris.
Ütlesin: Mis sa ajad, sa ju tunned mind?
Ta nõustus, kuid pabereid polnud.
Jumal oli imeliselt mu paberid kuskile ära kaotanud.
Piiblikool lõppes 16. septembril.
17. septembril tuli Kirkkonumme politseiülem,
pani mind raudu ja viis sireenide saatel otse Turu vanglasse.
Mõtlesin politseiautos ja palvetasin,
et Jumal annaks kasvõi ühe elavas usus oleva vangi mu kõrvale
või naaberkongi.
Arvasin et satun öökongi, kus pole aknaid ega midagi
ja saan seal rahus olla.
Õhtul kell 17.00 sooviti 'Head ööd' ja hommikul 6.15 'Tere hommikust'.
Mõtlesin, et saan oma pika 3-aastase karistuse ajal
Piiblit lugeda.
Olin Tyyskyläst suure pagasi kaasa saanud.
Nädal aega virelesin kongis, siis tuli ühel päeval naaber ütlema:
"Loodan, et sa ei pahanda, aga olen su eest nädal aega palvetanud."
Taas Jumal vastas mu palvele.
Küsisin talt, mitu usklikku vanglas on.
Ta ütles, et minuga koos neli.
Too Kari ütles vahvalt, et oleme 4 evangelisti.
Hakkasime üksteisele vangla eri osakondadesse kirju saatma.
Hakkasime meeste pärast palvetama.
Alustasime piiblitunde.
Mingil põhjusel loeti kõik mu karistused kokku,
leiti midagi ka vanast ajast
ja lõpuks jäi mu 3-aastasest karistusest järgi vaid 8 kuud.
Vabanesin 20. mail 1985. aastal.
Pärast esimest Kokkola vanglas peetud Piiblitundi
oli sinna nii palju mehi lisandunud,
et jõulude ajal peeti see juba Kokkola kirikus.
See oli meeletu, kui palju neid usule tuli.
Vabanesin koos ühe Vikiga, kes ütles, et see meie vangla on juba hullem
kui üks teine vangla, mida peeti tollal usklike vanglaks,
kuna seal oli nii juhtkonnas kui valvuritegi seas usklikke.
Ütlesin vihasele Vikile, et raiskasin oma elust 16 aastat
ja nüüd olid mul esimest korda asjad ühiskonna ja Jumalaga korras.
Viki vaatas mind veidi aega.
Ta oli hea sõber, ja üritasin oma sõnu leevendada.
Ütlesin, et olen istunud kõigis "linnustes" peale presidendilinnuse.
Ühinesin taas "Reede Kristusele" projektiga ja olin 1985. a suvel siin.
Töötasin majahoidjana ja ootasin paremaid aegu.
1986. aasta veebruaris nägin ajalehes töökuulutust,
kus otsiti rõivameistrit vastutama kogu meesterõivaste toodangu eest.
Elasin tollal garaazhis ja elatusin maalimistöödest.
Kirjutasin mingile paberilehele oma sooviavalduse,
kus vabandasin, et mul puuduvad koolitustunnistused
ja paberid töökogemuse kohta. Ühe ma siiski leidsin ja lisasin.
Saatsin kirja ära koos oma garaazhiomaniku telefoninumbriga.
Paari nädala pärast teatas ta, et mind oli otsitud.
Helistasin antud numbril ja osakonnajuhataja tutvustas end
ning mina ennast.
Mind kutsuti tööintervjuule.
Teadsin, et seda kohta taotlevad ilmselt paljud tipprätsepad.
Intervjuud kestsid 15 minutit ja minu järel oli veel mitu ootajat.
Kui mina kaubamaja direktori juurest väljusin,
saatis osakonnajuhataja teised ära, kuna valik olevat tehtud.
Sellele kohale valiti mind.
See oli suur shokk, et mind valiti sellisesse kohta tööle.
Alustasin tööd ja mul oli eesõigus teenida inimesi ühiskonna ladvikust.
Ühel päeval helistati, et president sõidab Tšehhimaale
ja vajab kahte paari pükse, kuid keegi ei nõustunud tegema,
kuna ta sõitis juba 2 päeva pärast.
Kõik tehased ja rätsepaärid olevat läbi helistatud ja kedagi pole.
Ütlesin, et kui keegi tuleks kanganäidiste järgi
ja saaksin need samal päeval tagasi et materjal ära tellida,
oleks mul mõlemad püksid järgmiseks päevaks valmis.
10 minuti pärast tuli kadett ja andsin talle näidised kaasa.
Poole tunni pärast sain otsuse, muretsesin kangad
ja ütlesin ülemusele, et pean järgmiseks päevaks
presidendile paar paari pükse tegema ja ta lubas mul koju minna.
Järgmisel päeval seisin mõõdulindiga president Koivisto ees.
Jumalal on hea huumorimeel. Ta mäletas mu sõnu.
Nii oli mul suur au olla presidendile rätsepaks.
Pärast minu usule tulemist on elu edasi läinud.
Olen olnud kõrbes ja vahel ka oaasis.
Hetkel on käsil vist uus ajajärk. Järgmine suvi räägin sellest.
Minuga juhtus igasugu asju.
Rajasin Helsingis oma rõivaäri, seejärel haigestusin ametihaigusse
ja pidin uued ametid leidma.
Pean ütlema, et Jumal on väga hea.
Ükskõik, millises kõrbes me ka ei kõnniks, on Ta alati kohal.
Nii möödus tänane pooltund.
Aitäh vaatamast!
Loodetavasti kohtume nädala pärast. Nägemiseni!
"Tuld ma tulin viskama maa peale." Luuka 12:49
One Way - Üks tee
Uurime oma saate vaadatavust Eestis.
Kui tänane saade sind puudutas,
palun teata meile sellest e-postiaadressil -
toimisto@onewaymission.fi
Tõlge: Monika Jaaguri
toimisto@onewaymission.fi