När jag fick dig mitt barn -
tecknades dina anletsdrag på mitt hjärtas väggar.
Outplånligt.
Allt vad du upplever upplever också jag.
I mitt inre känner jag att en ny tid har börjat.
JAG ÄR MOR
Mitt namn är Ani-Mari Tampio. Jag är 43 år.
Jag är mamma till två barn: Benjamin och Samuel.
Vi är en tre personers familj.
Tanken på att adoptera från Afrika fick jag för länge sedan.
Jag var då en ung flicka. Litet över tjugo.
Jag hade varit troende i några år.
Jag studerade dans och läste därför anatomi.
Till anatomitentamen hörde ett kapitel om undernäring.
Där fanns en bild av en liten afrikansk pojke.
Bilden berörde mig djupt och jag började gråta.
Guds Helige Ande kom över mig och jag bad hela natten.
Då lade Gud de afrikanska barnen på mitt hjärta.
Sedan gifte jag mig i något skede men -
när vi försökte få ett biologiskt barn gick det inte så lätt.
Jag fick två missfall.
Vi gick på barnlöshetsbehandling.
Man sa att det medicinskt sett är möjligt.
Inga hindrande faktorer hittades hos någondera.
När vi var med i olika organisationer hörde vi att -
nära en miljon barn i södra Afrika var föräldralösa på grund av aids.
Vi tänkte då att vi inte skulle lägga en massa pengar på dyr behandling -
när det finns barn i världen som behöver ett hem.
Vi beslöt avsluta behandlingen och i stället adoptera.
Vi fick vänta tre år på vårt första barn.
En dag fick vi det underbara telefonsamtalet.
En socialarbetare ringde och sa att de kan erbjuda oss -
en sydafrikansk pojke på lite under två år.
Det var en alldeles underbar stund.
Jag träffade mitt barn första gången -
i Johannesburg i Sydafrika i ett farligt slumområde.
Vi kom fram till gården framför ett litet, enkelt hus.
Vi knackade på dörren och en Safety Mother kom och öppnade.
Hon hade skött om vår Benjamin.
I famnen hade hon en tvååring. En liten, mager, underbar, -
mörk och brunögd pojke som redan kunde gå.
Det var naturligtvis underbart och jag fick tårar i ögonen.
När vi påbörjade adoptionsprocessen började jag be.
Det var tre år tidigare, alltså före hans födelse.
Jag bad: "Herre, förbered barnets hjärta.
Låt barnet drömma om oss."
Det gick verkligen så. När vi kom till huset där pojken var -
och bekantade oss med varandra kanske en timme -
så föreslog socialarbetaren att -
han skulle följa med oss när vi for till andra sidan staden.
Hon sa: "Nu blir det svårt för han kommer att -
börja skrika när ni tar honom från hans Safety Mother."
Men jag satte mig i bilen, gjorde så här -
och Benjamin kom i min famn, satte mitt finger i munnen -
och somnade med en gång.
Alla var förvånade och undrade hur det var möjligt.
Varför var barnet inte rädd utan fullständigt hemmastadd med oss?
Vi vittnade för socialarbetarna och sa att vi bett för detta och -
att bönen säkert gått i uppfyllelse.
Vi adopterade Benjamin när han var två.
Några år senare adopterade vi Samuel. Han var tio månader.
Jag njöt för fullt och började med stor energi -
förverkliga livet som hemmamamma.
Jag fick igång en bra dagordning.
Maten var absolut ekologisk och allt skulle vara perfekt.
Jag lugnade mig senare men då var det kanske bra.
För ett barn som levt ett oroligt liv på olika platser -
och saknat rytm var det bra att jag hade en strikt rytm.
Jag var ofta chockerad över hur tungt det var och -
hur mycket barnets förflutna påverkade vår vardag.
Jag märkte att min son upplevt svåra saker.
Vi kunde inte genast börja leva ett vanligt familjeliv -
med olika lekskoleaktiviteter.
Det var mycket skrikande och kämpande och -
tröstlösa stunder när jag var besviken över att barnet inte -
motsvarade mina förväntningar -
utan var en egen person med sin egen historia.
Jag var ofta tvungen att vända mig till Gud och be Honom om hjälp.
Jag bad: "Hjälp mig Du som vet vad barnet gått igenom."
Och Gud hjälpte verkligen.
Vid ett tillfälle talade Gud till mig och sa: -
"Även om han är en pojke ska du köpa en babydocka, -
en mörkhyad docka."
Jag köpte en sådan och sa: "Se här är en docka du kan leka med."
Han tog den och sa: -
"Det är Lutando." Hans ursprungliga namn är Lutando.
Han lade den på golvet och började slå, strypa och sparka den -
och satte sig på den.
Jag förstod att barnet nu berättar för mig hur han blivit behandlad.
Jag förstod därefter hans beteende mycket bättre.
Varför han ibland var så rädd och hatfull även mot mig.
Så hjälpte Gud i den situationen.
Gud hjälpte också mig oerhört mycket.
Jag fick bearbeta min besvikelse och känsla av maktlöshet.
Jag var rådvill, desperat, kraftlös och undrade -
varför det var så svårt.
Jag mindes då att Gud i Sitt Ord lovat ge mig kraft.
När Han har placerat mig här -
så ger Han mig verktyg och utvägar.
I vårt familjeliv finns allt som behövs för barnets helande.
Gud gav många kreativa lösningar på -
hur vi skulle stärka förhållandet.
Senare hörde jag att liknande metoder används i lekterapi.
En sak var att jag skulle köpa en nappflaska även om han var två år.
Gud sa att jag skulle ta honom i famnen om kvällen -
och ge mjölk från nappflaskan.
Han behövde den erfarenheten av mig som mamma -
trots att det var senare än normalt för bebisar.
Ändå är det inte mycket annorlunda att vara adoptivmor.
Du tänker inte varje dag på att du är en adoptivmor med adoptivbarn.
Det är en helt vanlig familjevardag.
Jag var gift med barnens far i 15 år.
Men sedan gick det inte längre så bra för oss.
Jag hade nog velat reparera äktenskapet -
men min före detta man ville inte.
Det blev skilsmässa för oss.
Det var en stor chock för mig.
Adoptivfamiljer undersöks och intervjuas -
också vad gäller äktenskapet och parförhållandet.
Allt ska vara i ordning.
Barnen har gått igenom olika trauman -
så därför vill man att de här ska få en hel och bra familj.
Det var naturligtvis min bön och målsättning -
att allt härefter skulle gå bra i vår familj.
Men så gick det inte. Allt föll samman för mig.
Som om ett dockskåp rasat ihop.
Det gick i bitar.
I samma veva fick jag gallstensbesvär.
Jag fick svåra, oerhört smärtsamma gallanfall.
Två gånger fick jag ringa ambulansen.
Jag var där med barnen på fyra och åtta år.
Det blev väldigt stökigt då jag inte orkade göra något.
Jag sörjde och grät hela tiden.
Så gick tvättmaskinen sönder och högen med smutstvätt växte.
Och disken!
Det fanns knappast ett enda rent kärl.
Jag frågade Gud: "Hur ska jag klara det här?
Vad ska jag göra? Mitt liv rasar samman.
Jag har små barn men sitter bara och gråter. Det är inte normalt.
Måste jag ge bort barnen?"
Då påminde Gud mig om Marta och Maria.
Marta styrde och ställde -
- kanske inte i onödan - men Jesus sa att Maria valt den goda delen.
Hon hade förstått vad som var viktigare.
Bibeln säger att när vi först söker Hans rike får vi också det andra.
Den Helige Ande hjälpte mig att fokusera på det som var viktigt.
Det spelar ingen roll hur stor högen med smutstvätt är -
eller hur stökigt det är -
utan nu måste barnen få mat.
Jag hämtade pizza och saft.
Det åt vi några dagar tills Gud gav mig kraft att diska och laga mat.
Det viktigaste var att stämningen här hemma -
var så bra som möjligt.
Jag pratade med barnen, höll dem i famnen och -
berättade att mamma gråter för att hon är sorgsen och arg på pappa -
att han älskar dem ännu och är deras pappa och -
mamma älskar dem och det här är inte deras fel.
En gång gick jag till badrummet och såg -
den hemska högen smutstvätt. Jag föll i gråt och stängde dörren.
Tvättmaskinen var trasig och jag hade inte råd att köpa en ny!
Vem skulle hjälpa mig och hur blir jag av med den gamla?
Barnen hade inga rena kläder och jag orkade inte reda upp allt.
Då ringde en god vän och vi bad tillsammans.
Plötsligt blev jag fylld med den Helige Ande och jag föll -
på klädhögen och började skratta hejdlöst.
Jag skrattade och skrattade och kände mig så lycklig.
Pojkarna undrade vad jag skrattade åt.
De hade inte hört mig skratta på länge.
Jag sa: "Kom hit! Den Helige Ande är över mamma.
Jesus och den Helige Ande är här."
Så kom de och låg ovanpå mig och vi skrattade och skrattade.
Jag höll om mina barn och visste att vi kommer att klara det.
Det spelar ingen roll hur allt ser ut.
Jesus hjälper oss och vi har varann och kärlek.
Vi klarar oss.
Det har nu gått fem år sedan skilsmässan.
Benjamin är tolv och Samuel nio.
Jag är Gud så tacksam när jag ser tillbaka på tiden.
Hur barnen blivit helade.
Det första jag lärde mig var att förtrösta på Guds Ord.
När barnen hade det svårt och -
helt naturligt reagerade på skilsmässan -
lärde jag mig tala ut Guds Ord över dem.
Om kvällarna lade jag handen på deras huvuden -
och talade ut vad Ordet säger om dem: -
"Ni är välsignade barn, lyckliga pojkar.
Ni kommer att ha framgång i livet och friden förökas."
Guds Ord håller och är sannare än dina känslor, din situation, -
smutstvätt, stunder av missmod eller vad andra säger om dig.
Jag vet inte hur jag klarat mig utan min gudstro, -
utan att kunna be till Gud.
Det handlar inte om min egen förmåga -
utan om övernaturligt beskydd.
Då jag är adoptivmamma eller mamma -
så vet jag som troende att Gud har planerat detta -
och satt mig just på denna plats.
Då vet jag också att jag endast kan förtrösta på Gud.
Allt är i Hans händer.
Jag vet att Gud tar mig igenom detta.
Gud har gett mig barnet för att det ska helas -
och vi får njuta av moderskapet tillsammans.
Gud hjälper inte mamman endast andligt -
utan Han ger verkligen helt konkreta råd -
- genom Sitt Ord och personligen -
hur du kan klara vardagen med barnen.
- Vår mamma är bäst!
Dag för dag går jag med dig.
Med späda fingrar kramar du min hand.
Stundom anar jag -
hurudant Faderns hjärta är -
när Han säger att Han älskar mig alltid, alltid.
Så säger Herren, Herren: -
Se, jag ska lyfta min hand mot folken, -
resa mitt baner för hednafolken.
då skall de komma med dina söner i sin famn -
och bära dina döttrar på sina axlar. (Jes 49:22)
Översättning: Himlen TV7