Kui sündisid mulle, lapsuke,
joonistati su nägu mu südame seinale
kaljukindlalt.
Kõike sinu poolt kogetavat kogen minagi.
Sisemuses tunnen, et algas uus aeg.
Olen ema
Mina olen Anni-Mari Tampio ja ma olen 43-aastane.
Olen ema ja mul on 2 last - Benjamin ja Saamuel.
Meil on siis selline 3-inimese pere.
Mõte adopteerida Aafrikast last, tekkis juba aastaid tagasi,
kui ma olin noor, 20-ndates naine ja olnud mõne aasta usklik.
Õppisin tool ajal tantsimist, mille käigus tutvusin ka anatoomiaga.
Anatoomia tunnis tuli juttu alatoitumisest
ja õpikus oli ka pilt ühest väikesest Aafrika poisist.
See pilt puudutas mind väga tugevalt ja ma hakkasin nutma.
Kogesin, kuidas Püha Vaim tuli mu üle ja ma palvetasin läbi kogu öö.
See oli see hetk, kus Jumal pani Aafrika lapsed mu südamele.
Seejärel ma abiellusin,
kuid mina ja mu eksmees ei saanudki nii lihtsalt lapsi,
kuigi üritasime väga.
Mul oli ka kaks nurisünnitust.
Ühtlasi käisime ka veidi nõustamisel, kus meile öeldi,
et meditsiiniliselt pole meil küll kummalgi midagi viga,
mis võiks takistada laste saamist.
Keset seda kõike, kandes ka Aafrika AIDS'i orbe südames,
keda tol ajal oli Lõuna-Aafrikas u mijoni ringis,
mõtlesime, et milleks raisata raha kallite viljatusravide peale,
kui maailmas on nii palju lapsi, kes tegelikult vajaksid kodu.
Seetõttu otsustasime loobuda viljatusravist
ning hoopis adopteerida.
Esimese lapse ootusele kulus kokku 3 aastat,
kuid ühel päeval see imeline kõne siiski tuli.
Sotsiaaltöötaja andis teada, et meile oleks pakkuda
üks veidi alla 2-aastane poiss Lõuna-Aafrikast.
See oli imeline hetk!
Esimene kord, kui oma last kohtasin,
oli Johannesburgis, Lõuna-Aafrikas.
See oli selline üsnagi ohtlik slummide ala.
Läksime ühe väikese, lihtsa maja õuele,
kuhu meile tuli vastu nö "turvaema",
kes oli siiani kandnud hoolt meie Benjamini eest.
Tal oli süles väike 2-aastane,
pisut kõhna, aga armas nööbisilmne poiss,
kes oskas juba samas käia.
See oli imeline hetk, mis võttis ikka pisara silma.
Ma hakkasin palvetama
juba 3 aastat enne seda adoptatsiooni protsessi.
Juba enne, kui Benjamin oli veel sündinudki.
Ütlesin Jumalale: "Sa näed seda last, kes on meile tulemas.
Valmista ta süda ette ja lase tal unistada meist."
Ja nii läkski, et kui me läksime sinna väikesesse majja,
kus see poiss oli
ja olime temaga umbes tund aega tutvunud,
siis sotsiaaltöötaja tegi ettepaneku,
et veedaksime mõne tunni vaid poisiga omavahel olles.
Ta ütles, et poisi autosse saamine võib olla päris raske,
kuna ta võib hakata karjuma, kui teda turvaemast lahutatakse.
Kuid see polnud üldse nii.
Ma istusin autosse,
sirutasin oma käed poisi poole välja ja ta tuli mulle sülle.
Võttis mul sõrmest kinni, pani selle omale suhu
ja jäi magama enne, kui veel liikumagi jõudsime hakata.
Kõik olid täiesti hämmingus, et kuidas selline asi võimalik on?
Et kuidas laps küll ei võõrasta ja meiega end nii koduselt tundis.
Siis me tunnistasime neile sotsiaaltöötajatele,
et see on palvevastus.
Et me oleme selle pärast palvetanud ja nii on nüüd läinudki.
Me adopteerisime Benjamini, kui ta oli 2-aastane
ning mõni aasta hiljem adopteerisime ka Saamueli,
kes oli tol hetkel 10-kuune beebi.
Nautisin emaks olemist kõige täiega.
Asusin täie innuga ema ja koduperenaise kohuseid täitma,
saades kiirelt paika nii päeva rütmi, toidkorrad kui kõik muu.
Mul oli kõik kontrolli all.
Hiljem olen õppinud veidi vabamalt võtma,
kuid tol ajal oli see isegi hea,
sest lastele, keda oli väntsutatud ühest kohast teise
ja kellel polnud mingit kindlat elurütmi,
oli tõeliselt hea, et mul oli kõik paigas.
Oli ka asju, mis ehmatasid mind ja põhjustasid šokki,
sest kõik ei olnudki nii kerge
ja laste minevik ning ajalugu mõjutasid vägagi me argipäeva.
Märkasin, et mu pojal oli olnud raskeid läbielamisi,
nii et see polnudki nii sama lihtne
alustada temaga tavapärast igapäeva elu.
Ei olnudki nii lihtne minna lasteaeda, nagu paljudel teistel 2-aastastel.
Oli palju nuttu ja võitlust.
Minul ka lootusetuse ja pettumuse tunnet sellest,
et see laps ei vastanudki täienisti minu ootustele,
vaid oli isiksus omaette, tulles mu ellu oma pagasiga.
See pani mind enam pöörduma ja hüüdma Jumala poole,
et Ta aitaks mind, kuna ma ise ei teadnud, mida teha.
Jumal ju teadis, mida see laps on näinud ja läbi elanud,
mistõttu palusin Ta abi selles kõiges.
Ja Jumal tõesti aitas.
Näiteks kord oli olukord, kus Jumal kõnetas mind
ja käskis osta lapsele nuku, mis sest, et mul oli ju poeg.
See pidi olema tumedanahaline nukk, et poiss võtaks selle paremini omaks.
Nii ma siis tegin, andes selle Benjaminile mängida.
Ta võttis selle kätte ja ütles, et see on Alehandro,
mis muide oli Benjamini algne nimi.
Ta virutas selle nuku maha ja hakkas seda peksma ning togima,
kuni lõpuks istus sellele ise otsa.
Ja siis ma korraga mõistsin, et see oli lapse väljendus sellest,
kuidas teda ennast oli koheldud.
Ja siis ma mõistsin ka seda, miks ta käitus nii nagu ta käitus;
miks ta oli täis hirmu,
miks ta oli vahel täis viha isegi minu vastu.
Nii et Jumal aitas meid sel moel selles olukorras.
Ja samas aitas ka mind isiklikult,
kui kogesin seda pettumuse ja saamatuse tunnet.
Kui ma tundsin, et ma enam ei tea, mida ma teen.
Lootus ja jõud olid täiega kadunud ja ma ei jaksanud enam.
Mõtlesin, et miks see kõik küll nii raske peab olema?
Kuid samas meenus mulle Piibli tõotus,
et Jumal annab mulle jõudu.
Ja kuna Ta ise on mind sellesse olukorda pannud,
siis Ta ka ise annab mulle kõik vahendid ja võimalused,
kandes mind sellest läbi.
Nii et me perel on kõik vajalik olemas,
et kasvatada see laps üles.
Jumal andis mitmeid loovaid viise,
kuidas meie ja laste vahelist suhet tugevdada.
Kuulsin alles hiljem,
et sarnaseid võtteid kasutatakse mänguteraapias jms.
Üks oli näiteks selline, et pidin ostma talle lutipudeli,
kuigi ta oli juba 2-aastane.
Jumal aga ütles, et pean võtma poisi õhtul sülle
ja toitma teda enne magamaminekut lutipudelist.
Seda selleks,
et laps saaks selle kogemuse minu kui emaga.
Mis sest, et see tuli oluliselt hiljem,
kui mida muidu beebid oma emadega kogevad.
Kasuema roll on ühtpidi täiesti tavalise ema roll.
Sa ei mõtle iga päev sellele, et oled kasuema
või et su lapsed on lapsendatud.
See on täiesti tavaline pereelu.
Mina ja mu abikaasa olime abielus 15 aastat,
kuid siis viimastel aastatel hakkasid asjad kiiva kiskuma.
Ma oleks küll tahtnud me abielu päästa,
kuid mu eksmees mitte, nii et me abielu lõppes lahutusega.
See oli minu jaoks suur šokk,
sest kõiki peresid, kes soovivad lapsendada,
uuritakse ja puuritakse väga põhjalikult.
Väga põhjalikult uuritakse selle mehe ja naise abielusuhetki,
et kõik oleks ikka korras,
kuna need lapsed on juba niigi kogenud palju üleelamisi.
Seetõttu tahetakse Soome poolt pakkuda igati head ja tervet peret.
See oli ka minu soov, palve ja püüe, et kui need poisid me poegadeks said,
oleks kõik pidanud minema hästi.
Kuid nii siiski ei läinud ja see niitis mind täiega.
Kogu mu maailm varises kokku.
Jäin tol ajal ka haigeks -
mul tekkisid sapikivid,
mis põhjustasid tohutult raskeid valuhooge,
nii et pidin kaks korda lausa kiirabi kutsuma.
Olin üksi 4 -ja 8-aastase lapsega ning kõik oli täiega sassis.
Olin haige ega jaksanud midagi.
Olin meeleheitel ja muudkui nutsin.
Siis läks pesumasin katki
ja musta pesu laar kasvas meeletu kiirusega.
Kraanikauss oli samuti musti nõusid täis
ja tundus, et kodus pole enam ühtki puhast taldrikut.
Küsisin Jumalalt,
et kuidas ma küll sellest kõigest välja tulen?
Issand, mida ma teen?
Kogu mu maailm on kokku varisenud,
mul on kaks väikest last
ja me oleme keset seda suurt segadust,
kus mina ainult nutan.
See ei ole ju normaalne!
Mõtlesin lausa, et kas pean ehk lastest loobuma?
Kuid siis Jumal meenutas mulle Maarja ja Marta lugu.
Marta muudkui sebis ja toimetas ja kuigi ehk mitte asjata,
siis Jeesus ütles talle,
et hoopis Maarja oli valinud selle hea osa.
Ta oli mõistnud, mis on kõige tähtsam.
Ütle ju Piibelgi, et:
"Otsige esiti Jumala riiki ja Tema õigust
ning kõike muud antakse teile peale kauba!"
Püha Vaim aitas mul mõista,
et nüüd tuleb keskenduda sellele, mis on kïge olulisem.
Vahet pole, kui suur on musta pesu või nõude hunnik;
vahet pole, kui segamini kõik on.
Selge oli see, et lapsed vajasid küll toitmist
ja mul olid selleks nii valmis pizzad kui mahlajoogid,
mida me siis paar päeva sõime,
kuniks Jumal andis mulle uut jõudu pesta nõud ja teha juba ise süüa.
Mõistsin, et kõige olulisem on hea kodune õhkkond.
Nii hea, kui see siis sel hetkel olla sai.
Rääkisin lastega palju juttu ja hoidsin neid oma embuses.
Selgitasin neile, miks emme nutab.
Et emme on kurb ja pahane issi peale.
Kuid et issi ometigi armastab neid ja on endiselt neile isaks.
Ja et emme armastab neid samuti
ning issi-emme lahkuminek pole mingilgi moel nende süü.
Kord vannituppa minnes ja jälle seda suurt pesu laari nähes
kogesin taas meeleheidet.
Panin ukse kinni ja lihtsalt nutsin, öeldes, et ma lihtsalt ei jaksa.
Seda enam, et pesumasin oli ka katki
ja mul polnud raha uue ostmiseks.
Mõtlesin, et kes mind küll aitaks ja kuidas sellest vanast lahti saada?
Lastel pole enam puhtaid riideid ja ma ei jaksa musti pesta ka.
Kui korraga tuli kõne ühelt mu sõbralt,
kellega koos me siis telefoni teel palvetasime.
Ja korraga Püha Vaim täitis mind nii,
et ma langesin sinna musta pesu hunniku otsa
ja naersin kogu südamest.
Muudkui naersin ja naersin, kogedes seesmiselt tohutut rõõmu.
Poisid tulid vaatama, et mida see ema seal naerab?
Nad polnud mind tükk aega kuulnud naermas.
Haarasin nad enda kaissu
ja ütlesin, et Püha Vaim on täitnud mind.
Nii olime seal kolmekesi selle pesuhunniku otsas
ja muudkui naersime ja naersime.
Hoidsin oma lapsi kaisus ja korraga mõistsin,
et me tuleme sellest välja.
Vahet pole, milline on olukord praegu -
ma teadsin, et Jeesus aitab meid.
Olime üksteise jaoks olemas ja meil oli armastus südames,
nii et teadsin, et tuleme sellest läbi.
Mu abielulahutusest on möödas 5 aastat.
Benjamin on 12-aastane ja Saamuel 9-aastane.
Olen tagasi vaadates nii tänulik Jumalale selle eest,
kuidas mu lapsed on kasvanud ja arenenud.
Esimene asi, mida õppisin tegema, oli toetuma Jumala Sõnale.
Kui lastel olid rasked ajad ja nad elasid ka seda lahutust üle,
siis ma õppisin panema käsi nende peale
ja kuulutama nende üle seda, mida Jumala Sõna ütleb.
Te olete õnnistatud lapsed.
Teil on kõik hästi.
Teie elus saab olema kordaminek.
Kõige sellega kaasnes üks rahu.
Jumala Sõna kannab ja on enam tõsi,
kui kõik su tunded, eluolukorrad, pesu hunnikud ja lootusetud hetked.
Ka seda, mida teised sinust arvavad.
Ma ei tea, kuidas ma oleks küll hakkama saanud,
kui ma poleks uskunud Jumalat.
Kui mul poleks Jumalat, kelle poole paluda.
Ma tean, et see ei sõltu mu enda võimetest,
vaid see on Jumala üleloomulik kaitse ja hoidmine.
Ka see, et ma üldse olen sellises olukorras;
see, et ma olen kasuema, või ema tervikuna.
Kui me oleme usklikud ja usume Jumalasse
ning sellesse, et Tema on selle nii korraldanud
ja pannud mind just siia, kus ma olen,
siis see tekitab ka tohutut usaldust Jumala vastu.
See teadmine, et kogu see lugu pole mitte minu, vaid Tema kätes.
Ma tean, et Jumal kannab mind läbi.
Et Jumal on need lapsed mulle andnud,
et nad võiks areneda
ja me võiks üheskoos nautida ema-laste suhet.
Jumal aita ema ainult vaimselt, aga annab talle ka puht reaalset nõu.
Nii oma Sõna kaudu, kui ka isiklikult,
et teada, kuidas oma lastega argipäevas toime tulle.
Ema on parim!
Päev-päevalt ma kõnnin koos sinuga
õrnalt kui pigistad mu kätt
Siis saan aru, milline on Isa süda, kui Ta ütleb:
"Ma armastan sind alati ja alati!"
"Nõnda ütleb Issand Jumal:
Vaata, ma tõstan oma käe paganate poole
ja püstitan oma lipu rahvaste suunas:
siis nad toovad su poegi süles ja kannavad su tütreid õlgadel."
Tõlge: Anne-Ly Raukas