Kui sündisid mulle, lapsuke,
joonistati su nägu mu südame seinale
kaljukindlalt.
Kõike sinu kogetut kogen minagi.
Sisemuses tunnen, et algas uus aeg.
Olen ema
Mina olen Maarit ja minu mees on Aki.
Meil on 7-aastane Aleksi,
5-aastane Anni
ja 2-aastased kaksikud - Markus ja Madlin.
Unistasin emadusest juba enne 10-aastaseks saamist.
Unistasin, et mul on kolmekümneselt 3 last.
Aastate jooksul see unistus natuke ununes.
Aastad möödusid ja ma läksin õppima.
Kui aga mina ja Aki üksteist leidsime ning abiellusime,
oli kohe selge, et ma tahan ka emaks saada.
Tahtsime last kohe abielu algusest peale,
kuid midagi ei juhtunud.
Oli erinevaid etappe.
Esiti tuli pettumus ja kurbus.
Mis meil viga on?
Miks me last ei saa?
Ja iga kuu, kui mul menstruatsioon algas,
oli alati kurbus sellest, et ma ei jäänudki rasedaks.
Kui nägin beebikõhuga emasid
ja väikeseid beebisid,
siis olin kade.
Kuna neil on lapsed ehk kergesti tulnud.
Miks nemad saavad, aga meie ei saa last?
See emaks saamise tunne oli täiesti imeline.
Selline soe suur armastuse laine,
kohe kui nägin esimest korda oma last.
Tegelikult algas see armastus juba siis, seal emaüsas,
kui sain teada, et olen rase.
See laps oli juba siis süle läheduses, siis kui ta sündis.
Siis kõik oli nagu roosa või helesinine mull.
Reaalsust hakkasin tajuma siis, kui Aleksi oli paarikuune
ja ma pidin igal öösel ärkama ning imetama last 5 korda.
See vaheldus. Mõnikord vähem.
Ja siis pidin kogu aeg lapse jaoks olemas olema.
Ka päevasel ajal.
Isegi päevase väikese lõunauinaku ajal.
See ei olnudki nii lihtne, kui ma olin arvanud.
Lapse jaoks tuleb olemas olla 24 tundi ööpäevas.
Minu peal oli karmuse ja ranguse keep, kui ma emaks sain.
Sest ma pidin olema hea ema, imetama last aasta aega
ja tegema iga päev koduseid toite.
Mängima lastega iga päev ja ärgitama neid tegutsema.
Igasuguseid nõudmisi oli.
Et ma pean seda tegema, sest siis ma olen hea ema.
Kui ma kõik need asjad ära teen, siis ma sobin selleks.
Aga Jumal hakkas ükshaaval neid sidumisi ja ahelaid ära noppima.
Ta ütles, et olen väga tore sellisena, nagu olen. Sellest piisab.
Soovisime ka kolmandat last,
nii et see oli rõõmu-uudis, kui taas rasedaks jäin.
Kui ma siis esimesse ultrahelisse läksin,
selgus, et ma ootan lausa kaksikuid.
See oli algul väike šokk, et: "Ei tea, kas nüüd tuleb tööd juurde?",
kui ma juba teadsin, mida see laste kasvatamine tähendab.
Ja siis hakkasin mõtlema, et Akil oli seljavalu -
istmikunärvivalu, mis polnud mingi väike valu,
vaid ta pidi iga päev sööma valuvaigisteid.
Ja siis ma kartsin seda rasedust.
Kui suureks mu kõht paisub?
Milliseid vaevusi see tekitab?
See on füüsiliselt raske oodata kaksikuid.
Ja siis veel see, et selle kõhuga, mis oli tõeliselt suur,
sellega koristamine oli suur katsumus, see polnud kerge.
Lisaks sellele veel kaks last, kes pidevalt tekitavad segadust,
need 5- ja 3-aastased.
Pidev segadus ja 2 "patsienti" kodus - mina ja Aki.
See oli paras ülesanne, mida lahendada.
Ühel päeval viisin Aleksit lasteaeda,
ja raadiost tuli laul "Issand valmistab tee".
See tungis täiesti mu südamesse.
Selles laulus on sõnad:
"Issand valmistab tee sinna, kus ma teed ei näe."
Ja ma tõesti ei teadnud seda. Seda teed.
Kuidas me sellest läbi tuleme?
See puudutas mind nii sügavalt, et mäletan siiamaani seda tunnet,
kuidas Jumal saab rääkida
ja tulla imeliselt sulle vastu hädas ja kurbuses, kus ma olin.
Laulsin seda laulu iga päev selle raseduse ajal.
Ka lastele laulsin.
Hoidsin sellest kinni, kui õlekõrrest.
Issand teeb mulle tee, hoolimata kõigest sellest.
Jumal aitas mind imeliselt.
Kui ma esiteks mõtlesin, et meil ei ole raha
ja meil pole majanduslikult võimalik.
Et olen kodune ning nüüd sünnib korraga kaks last.
Mul polnud raha, et panna suuremad lapsed lasteaeda.
Imeline ja üllatav oli see, et üks sõber koges,
et ta tahab meid iga kuu toetada.
Ja sellest piisas,
et viia kaks vanemat last - Anni ja Aleksi, lasteaeda.
Ja palgata ka koristaja, kuna meil oli probleem,
sest nagu ilmnes, et kui ootan kaksikuid,
ei jaksa ma koristada ega kummardada.
Akil oli selg haige ning tema ka ei jaksanud koristada.
Me saime endale koristaja.
Ka mu ema tuli meile imeliselt appi.
Mu raseduse lõpus viis mu ema me kaht last lasteaeda.
See on täiesti imeline -
olime selle eest palvetanud selle aja jooksul,
et meil on vaja, et Aki saaks terveks,
et ta saaks kanda neid lapsi, kui nad sünnivad.
Ja sündis ime!
Sünnitusmajast tulles oli Aki selg terveks saanud.
See ei saanud järsku terveks, aga see sai tasapisi korda.
Kuid sellest piisas.
Pärast esimese lapse sündi oli mul mõte,
et ma pean minema raha teenima -
kodusolemine pole ju mingi õige töötamine.
Aga Jumal rääkis midagi muud.
Ta ütles, et see on tähtis töö.
On tähtis olla kodus lapsega, kui laps on veel väike.
Ma kogen, et kodusolemine on minu kutsumine.
Siis saad pakkuda turvalisust, lohutust ja olla kohal,
mida väike laps tõeliselt palju vajab.
See suhe ehitatakse tugevaks ja üles esimestel aastatel.
Kui sa oled selle lapse kõrval.
Jumal on see, kes spetsiaalselt sillutab tee kodus olemiseks.
Ma julgustan emasid kuulama neid Jumala juhtnööre -
kas see võiks olla see, et olla kodus koos lapsega.
Pole vaja nii palju karta, kas pärast on tööd, või kas on raha.
Kuna Jumal võib tõesti tuua imeliselt selle töökoha
ja selle raha.
Mingil muul moel, mida sa ise inimlikult ei näe.
Olen olnud õnnelik, et saan olla kodus.
Emana on suhe Jumalaga on väga tähtis.
Kuna Jumalal on nii palju tarkust, loovust ja rikkust, mida anda.
Ja seda tarkust ei saa kuskilt mujalt, kui vaid Tema käest.
Kuigi mul on toimekad päevad
ja tundub, et väga raske on võtta aega Jumalaga koos olemiseks,
siis ma raiun endale kasvõi selle 5 või 10 minutit -
nii nagu iga päev võimaldab.
Ma proovin selle võtta, kuna ma tean,
et see mõjutab tervet päeva.
Kui oma jõud on otsas ja ma olen omadega läbi;
kui ei jaksa enam midagi teha,
siis ma olen õppinud lootma Jumala väele.
Sellele üleloomulikule väele, mis on olemas.
Suhtu kõigisse argipäeva sekeldustesse
seesmise hingamise vaatenurgast.
Jumalaga veedetud aeg tähendab väga palju.
See annab igasse päeva rahu.
Rõõmu.
Jumala ligiolu, mida ei saa millegagi asendada.
See on selles päevas see teadlikkus sellest, et mind armastatakse
ja et mu päeval ja elul on tähendus.
See ligiolu on igas hetkes
ja ma kogen Jumala ligiolu eriti kui rahu;
selline rahumantel, mis on minu peal.
See lihtsalt on minu ümber.
Ja kui ma siis sukeldungi argipäeva, siis see rahu jääb püsima.
"Kuigi ma käin keset kitsikust, elustad sina mind;
mu vaenlaste viha vastu sa sirutad oma käe
ja su parem käsi aitab mind!"
Olen laste jaoks pannud Piibli kirjakohad nähtavale sellega,
et panen need külmkapi peale.
See pole vaid laste toitmise jaoks, vaid ka enda toitmiseks.
Et Jumala Sõna oleks kogu aeg lähedal meie elus.
Oli üks selline kirjakoht:
"Tema annab väsinule rammu ja jõuetule palju jõudu!"
See on kirjakoht, mis on olnud väga tähtis.
Ta on iga päev andnud mulle jõudu, tehes seda ülevoolavalt
ja seda ma olen näinud.
Kogen, et olen saanud olla õnnistuseks teistele emadele.
Lohutamas ja jagamas lootusekübemeid.
Kõigi võimatute olukordade keskel on olemas abi - abi Jumalalt.
Jeesus tahab tulla kõikide emade argipäeva
ja tuua sinna lootust ja tröösti.
Ma räägin palju telefoniga.
Palvetan teiste emade eest
ja üleüldse,
nendes liivakastides ja mänguväljakutel, kus olen käinud,
olen kohanud teisi emasid just nimelt emade tasemel.
Emadega on raske jutule saada,
kui sa ei räägi seda keelt, mida emad räägivad.
Olen saanud olla misjonipõllul emade keskel.
Ma annaksin teistele emadele nõu - võtke vabalt.
Kuulake Jumalat, mida Tema teile räägib.
Võtke vastu see, mida Temal on teile igasse päeva anda.
Ja kuidas Jumal teie kaudu tahab puudutada teie lapsi,
kuna Jumal tahab puudutada lapsi emaksolemise kaudu.
Päev-päevalt kõnnin koos sinuga
Su õrnad sõrmed pigistavad mu kätt
Siis saan aru, milline on Isa süda, kui Ta ütleb:
"Ma armastan sind alati ja alati!"
"Tema annab väsinule rammu ja jõuetule palju jõudu!
... aga kes ootavad Jehoovat, saavad uut rammu,
need tõusevad tiibadega üles nagu kotkad:
nad jooksevad ega tüdi, nad käivad ega väsi!" Jesaja 40:29-31
Tõlge: Külli Kuusk