Hän oli jotenkin niin vapaa ja se veti minua eniten, -
sillä kaipasin vapauteen, -
vaikka en tuohon aikaan tiennyt, mitä vapaus on.
Silloinen elämämme oli hieman traagista, -
koska meistä kumpikin eli elämää, -
johon sisältyi alkoholia ja huumeita ja kaikkea.
Rakastuimme ja se oli voimakasta ja intensiivistä.
Vanhempani eivät pitäneet siitä.
Lopuksi pakenimme.
LÄHEMMÄKSI JUMALAA
Saimme tietää, että hän oli raskaana, pojastamme Gabrielista.
Se oli shokki, sillä olimme nuoria emmekä tienneet elämästä mitään.
Tahdoimme vain juhlia lisää ja...
Menimme naimisiin tehdäksemme elämän yksinkertaisemmaksi.
Se ei ollut päätös, jossa ajattelimme, että nyt menemme avioliittoon -
ja jaamme elämämme. Teimme sen vain, jotta olisi yksinkertaisempaa, -
etenkin kun saa lapsen Brasiliassa. Olin silloin viidennellä kuukaudella.
Vuoden kuluttua tapaamisestamme olimme naimisissa.
Isoisäni ja -äitini olivat ruotsalaisia lähetyssaarnaajia Brasiliassa.
Gabriel oli puolitoistavuotias, -
kun vanhempani päättivät muuttaa Ruotsiin.
Silloin aloimme harkitsemaan Ruotsiin muuttoa.
Ajatuksena oli, että olisimme täällä viisi vuotta.
Että löytäisin työtä ja Silvia saisi opintonsa päätökseen.
Sitten muuttaisimme takaisin.
Tienaisimme nopeasti rahat talon ostoa varten.
Sitten eläisimme siellä täältä saamiemme kokemusten kanssa.
Mutta ei käynyt niin.
Kun tulimme tänne, todellisuus oli täysin erilainen, -
sillä emme osanneet mitään.
Emme puhuneet ruotsia, emmekä tienneet, miten asiat toimivat.
Romahdimme, sillä meillä ei ollut sitä elämää, joka oli Brasiliassa.
Siellä seurustelimme ystäväjoukon kanssa. Täällä oli eristettynä.
Aloin elää melko destruktiivisesti. Tahdoin juhlia ja olla taas vapaa.
Olin aina kaivannut ja etsinyt sitä.
Tulin niin itsekkääksi.
Se tuli paljon tärkeämmäksi kuin Demetrio, avioliito ja lapsi.
Emme jaksaneet enää.
Erosimme 2005, vuoden kuluttua.
Viimeinen ilta ennen kuin hänen piti muuttaa oli hirvittävä.
Hän meni katsomaan Gabrielia, joka nukkui ja itki.
Hän ei tahtonut myöskään jäädä, -
sillä yhdessä elämisestä ei tullut mitään. Muistan tuon tuskan.
"Nyt muutan ulos. Nyt jätän tämän ja muutan ulos."
Olin niin kylmä. Olin todellakin..
Olin tehnyt päätökseni, enkä perääntynyt.
Elämä näytti aika pimeältä minulle.
Minulla ei ollut ketään enää Ruotsissa, vain Gabriel.
En voinut vain jättää häntä ja lähteä.
En tiedä miksi, mutta siitä ei tullut mitään vaikka yritin.
Vaivuin syvemmälle alkoholiin, huumeisiin ja uhkapeliin.
Oli velkaa kaikkialle, enkä voinut edes vuokrata asuntoa.
Aloin juhlimaan enemmän kuin koskaan ennen ja join todella paljon.
Panin maskin päälle ja kaikki näytti todella hyvältä.
Minut nähdessään saattoi ajatella: -
"Tuossa on tyttö, jolla on lapsi ja työ, -
hän hoitaa itsensä ja kaikki on hyvin ja lapsi voi hyvin."
Sisimpäni oli todella risainen.
Samalla kun kaikki destruktiivinen jatkui elämässäni, -
minulla oli kuitenkin usko.
Koska kasvoin kristityssä perheessä, minulla oli usko Jumalaan.
Makuulle mennessä sanoin: "Jumala, anna anteeksi kaikki se paha, -
jota olen tänään tehnyt." Tiesin, että elin väärin.
Ei niin, etten saa, vaan että vahingoitin itseäni ja tiesin sen.
Mutta tuntui, että askel oli niin suuri.
Tahdoin, mutta en tiennyt saanko -
tai haluaako Jumala olla kanssani missään tekemisissä, -
koska olin tehnyt niin paljon virheitä kerta toisensa jälkeen.
Ei ollut mitään toivoa jäljellä.
Vuoden 2008 lopussa -
istuin autossa Silvian isän ja yhden hänen kaverinsa kanssa.
Silloin hän kysyi: "Miten oikein voit?"
Ensi kertaa pystyin avautumaan, että voin huonosti.
Kerroin kuinka elin ja kaiken.
Hän sanoi: "Demetrio, tarvitset Jeesusta elämääsi."
Silloin sisareni, joka asui Örebrossa -
ja oli sen seurakunnan jäsen johon nyt kuulun, sanoi: -
"Illalla on kokous Kristet Centerissä."
Kuulin itseni sanovan: "Oi, tahdon tulla mukaan.", -
vaikka ajattelin samanaikaisesti: "Mitä ihmeessä oikein sanon."
Kokouksen lopussa kysyttiin, -
tahtooko kukaan tulla esiin ja ottaa vastaan Jeesuksen.
Muistan selvästi, kuinka seisoin ja tahdoin mennä eteen, -
mutten tahtonut ottaa askelta.
Tunsin vain, että minun täytyy, nyt tai ei koskaan.
Se oli mahdollisuuteni yrittää muuttaa elämäni.
Eduardo taputti selkääni: "Nyt on vuorosi, Demetrio. Mene eteen."
Otin silloin Jeesuksen vastaan ja siitä alkoi matka.
Matkani takaisin elämään.
Menin eteen yhdessä äitini ja isäni kanssa -
ja sain jättää elämäni Jeesukselle.
Siitä päivästä lähtien vain päätin, -
että tämä on sitä, mille tahdon elää.
Siitä päivästä lähtien elämä on muuttunut kokonaan.
Se on fantastista.
Aloin miettiä, että Demetrio on mukana tässä seurakunnassa.
Ihmiset tahtoivat rukoilla, että löytäisimme toisemme ja -
olisimme yhdessä, mutta emme tahtoneet sitä.
En tahtonut olla hänen kanssaan.
Huomasin, että voin olla mukava kaikille muille, -
mutta joka kerta kun hän tuli, ehkä sanoi vain "Hei", -
äänensävyni muuttui epäystävälliseksi.
Tuli pieni ajatus: "Lue Roomalaiskirje 14."
Sieltä luin: "Miksi halveksit veljeäsi?"
Silloin tiesin, että Jumala tahtoo parantaa välini Demetrion kanssa.
Tahdoimme mennä aiempaa syvemmälle suhteessamme,
jotta voisimme puhua toistemme kanssa -
kuten sisarukset Jeesuksessa puhuvat.
Aloitimme sielunhoitokeskustelun ja puhuimme pastorin kanssa -
ja menimme syvemmälle asioihin, kuten anteeksiantamiseen.
Jumala sai tehdä paljon työtä suhteessani Demetrioon.
Tapasin seurakunnassa erään henkilön, -
joka auttoi minua todella paljon.
Tavatessamme aloimme kummatkin kamalasti itkemään.
Voin vain sanoa: "Kaipaan perhettäni."
Olin sulkenut sen sydämeni pohjaan. Se sai tulla ulos.
Sain pyytää Jumalalta anteeksi, mitä olin tehnyt.
Ja ottaa vastaan anteeksiantamuksen ja antaa itselleni anteeksi.
Tuntiessani, että nyt olen tarpeeksi rukoillut, sanoin: -
"Oi, kuinka rakastan Demetriota."
Melkein pelästyin, sillä en ollut valmistautunut siihen, -
mutta kun Jeesus sai puhdistaa pois kaiken sydämestäni, -
löysin rakkauden, joka oli siellä Demetrioon ja perheeseeni.
Aloin rukoilemaan: "Jumala, jos se on Demetrio, -
niin tiedän, että annat minulle rakkauden häntä kohtaan."
Menimme sitten naimisiin kolmen kuukauden kuluttua. Nopeasti.
Ensimmäisenä ajatuksenani oli, että pitäisimme vain pienen -
privaatti jutun, eikä tehdä siitä mitään suurta juttua.
Mutta seurakunnassa siitä tuli suuri juhla, jonne tuli 275 henkeä.
Kaikki on aivan toisenlaista. Olemme toisenlaisia.
Emme ole enää itsekkäitä. Ajattelemme toisiamme, lapsiamme -
ja olemme kiitollisia siitä, mitä on ja se riittää.
On joku, jonka kanssa rukoilla yhdessä ja viedä Jeesukselle asiat, -
joita pelkää, tulevaisuuden ja nykyhetken.
Voi tehdä sen yhdessä.
Kävimme avioliittokoulun. Se oli todella hyvä.
Opimme kuinka avioliitossa kommunikoidaan ja ajatellaan.
Saimme varusteita yhteiselämään ja matkaa varten.
Anteeksiantamisprosessissa oli paljon puhuttavaa -
ja pyysimme toisiltamme anteeksi.
Näimme, kuinka Jumala voi todella puhdistaa ja parantaa.
Tänään, tässä avioliitossa, -
emme ole koskaan ottaneet esiin asioita, -
joita tapahtui entisessä avioliitossa.
Kaikki on annettu anteeksi.
Se johtuu siitä, että olemme tulleet lähemmäksi Jumalaa.
Niin, eron tekee se, että elämässämme on Jeesus!
Suomennos: Kirsti Eastwood