Han var så fri på något sätt.
Det var det som drog mest -
eftersom jag hade en längtan till friheten -
fast på den tiden visste jag inte vad friheten var.
Det är lite tragiskt det liv vi levde då för vi levde båda -
ett liv där alkohol och knark och allt var inblandat.
Och så blev vi förälskade -
och det var starkt och det var intensivt -
och det gillade inte mina föräldrar direkt -
så till slut så rymde vi.
Då fick vi veta att hon var med barn, vår son Gabriel.
Då var det en chock för båda var unga. Vi visste inget om livet.
Vi ville bara mera festa och ...
Vi gifte oss mest för att förenkla allt runt omkring.
Det var inget beslut där vi tänkte att nu ska vi ingå ett äktenskap -
och dela livet utan mest för att förenkla mycket -
när man ska ha barn, i alla fall i Brasilien.
Jag var i femte månaden när vi gifte oss -
och det hade gått ett år sen vi träffades första gången.
Ja, från att vi träffades och sedan var vi gifta.
Det tog bara några månader.
Om vi börjar från början -
så var min farfar och farmor svenska missionärer i Brasilien -
och Gabriel var 1,5 år när mina föräldrar flyttade till Sverige.
Då började man fundera om skulle ändå komma till Sverige.
Tanken var att vi skulle vara här fem år.
Att jag skulle hitta ett jobb och Silvia skulle plugga färdigt.
Sen skulle vi flytta tillbaka.
Det skulle gå fort att samla in pengar för att köpa ett hus i Brasilien.
Och sen leva där med all erfarenhet man hade skaffat här.
Men det blev inte så.
För när vi väl kommit hit och fick möta verkligheten här -
som var väldigt annorlunda för vi kunde ju ingenting.
Vi pratade inte svenska och vi visste inte hur något fungerade egentligen.
Då kraschade vi för då hade vi inte den där ...
Då levde vi inte längre det livet vi hade i Brasilien -
där vi umgicks med massor av vänner.
Här var man isolerad.
Jag började leva lite destruktivt. Jag ville festa och liksom -
igen ha den friheten som jag alltid har längtat efter.
Det var något jag alltid sökt.
Jag blev så självisk.
Det här blev mycket viktigare -
än Demetrio, äktenskapet och barnet.
Vi orkade inte mer längre.
Då skilde vi oss 2005, ett år efter.
Sista kvällen innan han skulle flytta ut -
var fruktansvärd. Han gick och kollade på Gabriel som sov -
och han grät. Han ville inte stanna heller -
för det gick inte att leva tillsammans mer.
Jag minns den där smärtan.
"Ja men nu flyttar jag ut. Nu lämnar jag det här och flyttar ut."
Jag var så kall. Jag var verkligen ...
Jag hade gjort mitt beslut. Jag går inte tillbaka.
Livet såg ganska mörkt ut för mig.
Jag hade ingen i Sverige mer, bara Gabriel då.
Jag kunde inte bara lämna honom och åka.
Jag vet inte varför men det gick inte. Jag försökte ...
Då gick jag djupare i missbruk -
med alkohol, droger och spelmissbruk.
Jag hade skulder överallt och kunde inte ens hyra någon bostad.
Jag började festa mer än någonsin och drack väldigt mycket.
Jag byggde en fasad och allt såg jättebra ut.
Om man såg mig så tänkte man: -
"Det är en tjej som har ett barn och ett jobb, -
hon sköter sig och allt är bra och barnet mår bra."
Insidan var väldigt trasig.
Samtidigt som allt det destruktiva pågick i mitt liv -
hade jag ändå en tro.
Eftersom jag växte upp i en kristen familj hade jag en tro på Gud.
När jag lade mig kunde jag: -
"Gud, förlåt mig för allt det dåliga jag gjort idag."
Jag visste att jag levde fel. Inte för att man inte får -
utan för att jag skadade mig själv och jag visste det.
Men det kändes att steget var för stort.
Jag vill men jag vet inte om jag får eller -
om Gud vill ha något med mig att göra -
eftersom jag gjort så många fel gång på gång, på gång.
Jag hade inget hopp kvar.
I slutet på 2008 satt jag i en bil med Silvias pappa, -
min svärfar. Och en av hans kompisar -
och då frågade han mig hur jag mådde.
Första gången kunde jag öppna mig att jag mådde dåligt.
Då berättade jag hur jag levde och allt.
Då sade han: "Du vet Demetrio att du behöver Jesus i ditt liv."
Och då säger min syster ...
För när hon bodde i Örebro så var hon medlem -
i den församling som jag är medlem i nu.
Hon sade: "Vi ska ha ett möte på Kristet Center ikväll," -
och så hör jag mig bara säga: -
"Oj, jag vill följa med" fast jag ...
Jag sade det men tänkte samtidigt: "Vad är det jag säger."
Vid slutet av mötet frågade de om någon ville -
komma fram och ta emot Jesus.
Då ...
Jag kommer ihåg som idag att jag stod på platsen och ville gå fram -
men ville inte ta stegen.
Jag kände bara att jag måste det nu eller aldrig.
Det var som att det var min chans och bara försöka ändra på mitt liv.
Eduardo klappade på min rygg: -
"Det är din tur nu, Demetrio. Det är bara att gå fram."
Då tog jag emot Jesus och där började resan.
En resa, ja, för att få mitt liv tillbaka.
Så går jag fram tillsammans med min mamma och pappa -
och då fick jag lämna mitt liv till Jesus.
Från den dag ...
Jag bara bestämde mig att det är det här jag vill leva för.
Från den dagen har liksom livet blivit helt annorlunda.
Det är fantastiskt.
Då började jag reflektera över det här: -
att men Demetrio är ju med i församlingen.
Folk ville be att vi skulle hitta varandra och vara tillsammans -
och det ville vi inte.
Jag ville inte bli ihop med honom igen och -
så började jag också märka att jag kunde vara trevlig med alla -
men varje gång han kom och kanske bara ville säga hej -
blev tonen så annorlunda. Jag var otrevlig med honom i min ton.
Så kom en liten tanke: Läs i Romarbrevet 14.
Jag läste: "Varför föraktar då du din broder?"
Och då visste jag att nu vill Gud hela relationen med Demetrio.
Så ville vi gå djupare i det vi hade haft förut -
så vi kunde ha en relation där vi kunde prata med varandra -
på ett sätt som syskon i Jesus pratar med varandra.
Och då började vi med själavårds- samtal och prata med pastorn -
och gå djupare i saker som att förlåta varandra och ...
I och med att Gud fick arbeta mycket i min relation med Demetrio -
och jag vet att jag träffade en person i församlingen -
som hjälpte mig mycket och vi träffades -
så började både hon och jag gråta jättemycket.
Det enda jag kunde säga var: "Jag saknar min familj."
Det var det som jag liksom hade stängt in längst in i mitt hjärta -
det fick komma ut och jag vet att då fick jag -
be Gud om förlåtelse för det jag hade gjort -
och ta emot förlåtelsen och förlåta mig själv och det var verkligen ...
Och där när jag kände att nu har jag bett färdigt -
då sade jag: "O, vad jag älskar Demetrio."
Jag var nästan rädd för jag var inte beredd på det men -
när Gud fick rensa bort allt som var i mitt hjärta -
då hittade jag kärlek som egentligen fanns -
därinne för Demetrio och min familj.
Jag började be lite annorlunda: "Gud, om det är Demetrio -
så vet jag att Du kommer ge mig kärlek till honom."
Vi gifte oss sedan. Det tog tre månader.
Det gick fort det också.
Min första tanke var att vi -
kanske skulle ha en liten privat fest och -
och inte göra någon stor grej av det.
Men det blev en stor fest i församlingen.
275 personer ville fira dagen med oss.
Allt är annorlunda. Vi är helt annorlunda.
Vi är inte själviska längre. Vi tänker på varandra.
Man tänker på barnen och är tacksam för det man har.
Man försöker inte ha annat än vad man har.
Bara att få ha en relation där man kan komma tillsammans -
och be till Jesus om saker som -
man är rädd för och inte vet om framtiden och nutiden.
Att man kan göra det tillsammans det är ...
Vi gick genom en äktenskapsskola som var väldigt bra och -
nyttigt att lära sig hur man kommunicerar och tänker -
i ett äktenskap. Vi fick mera ett verktyg till -
att börja ett liv tillsammans igen och hela resan att -
ha med förlåtelseprocessen.
Det var mycket som vi fick prata med varandra och be om förlåtelse.
Också det att se hur Gud verkligen kan rena och hela en.
Idag så som vi lever i det här äktenskapet finns inte ...
Aldrig har vi tagit upp saker som hände i det förra äktenskapet, -
hur vi gjorde där. Allt är förlåtet och det är så ...
Det är det som gör att vi kommer närmare Gud.
Ja, det är Jesus i våra liv som gör skillnaden.
Textning: Carl Westermarck Himlen TV7