Ta oli kuidagi nii vaba.
See tõmbas kõige enam.
Igatsesin ise vabadust,
kuigi ei teadnud siis, mis on vabadus.
See on natuke traagiline, mis elu me siis elasime.
Mõlema ellu oli segatud alkohol ja uimastid.
Nii me armusimegi järsku ja tugevalt.
Intensiivselt.
Mu vanematele see ei meeldinud.
Jutustavad Demetrio ja Silvia Martini
Lõpuks me põgenesime.
JUMALALE LÄHEMALE
Saime teada, et ootame last.
Gabrieli.
See ehmatas meid ära.
Olime noored ega teadnud elust midagi.
Tahtsime vaid lõbutseda.
Abiellusime peamiselt vaid asjaajamise lihtsustamiseks.
Me ei mõelnud "abiellu astumisele" või elu jagamisele.
Abielu lihtsustab lastega seotut, vähemalt Brasiilias.
Mul oli vist viies raseduskuu, kui me abiellusime.
Kohtumisest ei läinud aastatki, kui olime juba abielus.
Ainult mõned kuud.
Mu vanaisa ja vanema olid rootsi misjonärid Brasiilias.
Gabriel oli kas aastane või 1,5a, kui mu vanemad kolisid Rootsi.
Hakkasime mõtlema, kas peaks ikkagi tulema Rootsi.
Plaan oli tulla 5 aastaks.
Mina oleks leidnud töö ja Silvia lõpetaks õpingud.
Seejärel oleksime läinud tagasi.
Pidime kiiresti raha kokku ajama, et osta Brasiilias maja.
Oleksime elanud seal Rootsist hangitud kogemustega.
Aga ei läinud nii.
Kui jõudsime siia ja kohtusime reaalsusega,
oli see nii teistmoodi.
Me ei osanud midagi.
Me ei rääkinud rootsi keelt
ega teadnud, kuidas siin asjad üldse käivad.
Kõik kukkus kokku, sest me ei elanud enam Brasiilia elu,
kus meil oli väga suur sõpruskond.
Siin olime eraldatud.
Hakkasin elama destruktiivset elu.
Tahtsin pidutseda ja vabadust,
mille järgi olin alati igatsenud ja mida otsinud.
Muutusin nii isekaks.
See sai palju tähtsamaks kui Demetrio, abielu ja laps.
Me ei suutnud enam koos elada.
2005 läksime lahku, ehk siis aasta hiljem.
Viimane õhtu, enne kui ta pidi välja kolima, oli kohutav.
Mäletan, kuidas ta läks, vaatas magavat Gabrieli ja nuttis.
Ta ei tahtnud ka jääda, sest me ei suutnud enam koos elada.
Mäletan tema valu, et ta pidi välja kolima.
Jätma kõik seljataha ja kolima.
Mina olin nii külm.
See on minu otsus ning ma ei muuda seda.
Elu näis minu jaoks üsna sünge.
Mul ei olnud Rootsis midagi peale Gabrieli.
Ma ei saanud teda jätta ning lihtsalt minema sõita.
Ma ei tea, miks, kuid ma lihtsalt ei suutnud seda teha.
Vajusin veel sügavamale alkoholi-, uimasti- ja mängusõltuvusse.
Olin igale poole võlgu.
Mul polnud võimalik isegi eluaset üürida.
Hakkasin pidutsema rohkem kui iial varem ja jõin palju.
Ehitasin kui fassaadi.
Väljastpoolt nägi kõik väga hea välja.
Noor naine, kellel laps ja töö, saab endaga hakkama
ning kõik on hästi ja lapsega on ka kõik hästi.
Mu sisemus oli väga katki.
Enesehävituslikule käitumisele vaatamata oli mul siiski ka usk.
Olin ju kasvanud kristlikus peres ja uskusin Jumalasse.
Õhtul magama minnes
palusin ikka andeks, mis olin päeval teinud.
Minus oli midagi, mis ütles, et elasin väga valesti.
Mitte seepärast, et nii ei tohi vaid et see kahjustas mind ennast.
Ma teadsin seda.
Tundus, et see samm oli liiga suur.
Tahtsin, kuid ei teadnud, kas tohin.
Kas Jumal üldse tahab minuga midagi tegemist teha?
Olin elanud nii kaua aega valesti.
Ma ei tundnud enam mingit lootust.
2008. a lõpus istusin Silvia isa ehk oma äia autos.
Ta sõber küsis, kuidas end tunnen.
Avasin end esimest korda kellelegi ning ütlesin, et halvasti.
Rääkisin, kuidas ma elan ja kõik.
Ta ütles: "Vajad oma ellu Jeesust."
Sõitsin oma õega, kes elas Örebros.
Ta oli liige koguduses, kus olen nüüd ka ise.
Ta ütles, et Kristet Center koguduses on õhtul koosolek.
Kuulsin, kuidas ma ütlesin: "Ma tahan kaasa tulla!"
Ütlesin seda ja ise mõtlesin: "Mida ma küll ometi räägin?"
Koosoleku lõpus küsis ta,
kas keegi tahab ette tulla ja võtta vastu Jeesuse.
Mäletan selgelt, kuidas seisin seal ja tahtsin minna,
kuid samas ei tahtnud ka.
Tundsin, et ma pean - kas nüüd või mitte kunagi.
See oli minu võimalus oma elu muuta.
Eduardo patsutas mulle seljale ja ütles: "Nüüd on sinu kord."
Nii et mul ei jäänud muud üle, kui minna ja võtta Jeesus vastu.
Sealt hakkas minu teekond tagasi.
Läksin koos ema ja isaga ette
ja andsin oma elu...
Hakkan jälle nutma..
..Jeesusele.
Sellest päevast peale..
Otsustasin, et see ongi see, mille nimel tahan elada.
Sellest päevast alates on elu täiesti teistsugune.
See on fantastiline.
Hakkasin mõtlema,
kuidas saada Demetriot kogudusse kaasa.
Rahvas ju palvetas, et leiaksime taas teineteise ja oleksime koos.
Meie seda ei tahtnud.
Ma ei tahtnud hakata temaga uuesti koos elama.
Hakkasin märkama, et suutsin olla meeldiv kõigi teistega
aga alati kui tema tuli ja ütles kasvõi tere,
muutus mu toon hoopis teiseks ja olin temaga nii ebaviisakas.
Kuulsin endas mõtet: "Loe Roomlastele 14."
Lugesin ja seal seisis: "Miks sa põlgad oma venda?"
Mõistsin, et nüüd tahab Jumal meie suhted tervendada.
Tahtsime minna sügavamale kui enne, et meil oleks selline suhe,
kus saaksime üksteisega rääkida nagu Jumala lapsed.
Käisime hingehoiu vestlustel ning rääkisime pastoriga.
Läksime asjades sügavuti, et teineteisele andestada.
Tegin Jumalaga palju tööd, et oma suhet Demetrioga parandada.
Kohtusin koguduses ühe naisega, kes aitas mind väga palju.
Nutsime mõlemad lahinal ja ma sain vaid öelda:
"Ma igatsen oma peret! Ma igatsen oma peret!"
Olin selle nii sügavale südamesse maha matnud ja see tuli nüüd välja.
Palusin Jumalalt andeks, mida olin teinud
ja võtsin vastu Ta andestuse ning andestasin ka endale.
Kui tundsin, et olin kõik ära palvetanud,
ütlesin: "Oh, kuidas ma armastan Demetriot!"
Isegi kohkusin natuke ära, sest ma polnud selleks valmis.
Kui Jumal oli mu südamest kõik välja puhastanud,
leidsin selle armastuse uuesti üles, mis oli seal Demetrio
ja mu pere jaoks kogu aeg olemas olnud.
Hakkasin palvetama teisiti: "Jumal, kui see on Demetrio,
siis tean, et Sa annad mulle armastuse tema vastu."
Abiellusime kolme kuu pärast.
Sellega läks ruttu.
Mu esimene mõte oli väike, privaatne pulm.
Me ei tahtnud seda suureks puhuda.
Koguduses tuli hoopis suur pulmapidu 275 inimesega,
kes tahtsid koos meiega seda päeva tähistada.
Kõik on teistmoodi.
Oleme ise teistsugused
ega ole enam isekad vaid arvestame üksteisega.
Mõtleme laste peale ja oleme nii tänulikud selle eest, mis meil on.
Me ei aja enam taga muid asju.
See, et meil on selline suhe, kus me saame koos palvetada,
kui on muret või kui me ei tea, mis saab...
Nüüd saame seda teha koos.
Käisime ühel abielukoolitusel, mis oli väga hea ja kasulik.
Õppisime, kuidas abielus suhelda ja mõelda.
Saime kui uusi tööriistu, et jälle koos elada.
Kogu see teekond, just andestamise osas...
Meil tuli rääkida paljust ja paluda teineteiselt andeks.
Nägime, kuidas Jumal saab inimesi puhastada ja tervendada.
Praeguses abielus ei ole me iial üles võtnud asju,
mis juhtusid varem või mis me toona tegime.
Kõik on andeks antud.
Usun, et seepärast oleme ka Jumalaga lähedasemad.
Kui Jeesus on meie elu, siis Tema muudab kõik.
Tõlge: Riina Aasa