Meidän piti ajaa kotiin, mutta yhtäkkiä, -
kun meidän piti kääntyä vasemmalle kadullemme -
näin Volvon, joka ajoi meitä kohti ja törmäsi auton sivuun.
Kun he kysyvät, kuka on lapsen isä, sanon, että se olen minä.
Samalla sain kriisireaktion ja vain lysähdin kadulle ja aloin itkeä.
LÄHEMMÄKSI JUMALAA
Eräänä päivänä istuin kirjoituspöytäni ääressä.
Olin sanonut: "Pyydän merkkiä sinulta, Jumala."
Minulla oli toive saada lapsi.
Minulla ei ollut tapana koetella Jumalaa pyytämällä merkkiä, -
mutta oli kulunut melko pitkä aika -
enkä tiennyt saammeko lasta vai ei?
Siinä istuessani luin Jesajan seitsemännestä luvusta:
"Pyydä merkki Jumalaltasi."
Juuri näin olin sanout Jumalalle.
Vähän myöhemmin siinä lukee: "Katso, neitsyt tulee raskaaksi ja -
synnyttää pojan ja antaa hänelle nimen Immanuel."
Olin silloin tällöin töissä Växjöön teho-osastolla ja sanoin heille:
"Saamme pojan."
"Mistä sen tiedät? Oletko pitänyt ketjua tai rengasta vatsasi yli?"
"Ei, olen lukenut Raamattua ja siinä luki, että saamme pojan."
He nauroivat vähän, mutta kun hän oli syntynyt, -
Sam Immanuel nimeltään, -
he muistivat, että olin sanonut, että Raamatussa luki niin.
Sanaan voi luottaa: "Jumala kanssamme."
Saimme toisen pojan 2,5 vuoden jälkeen, jonka nimi on John.
On niin, että elämä tulee meitä vastaan eri tavoin.
Viikko Johnin syntymän jälkeen Samia kohtasi onnettomuus.
Yvonne haki minut töistä teholta.
Lapset olivat autossa ja hän ajoi kotiin.
Hän sanoi: "Tahdon nyt imettää Johnia.
Voitko mennä kauppaan Samin kanssa, -
että saan istua rauhassa häiriintymättä?"
Tein sen mielelläni, koska tiedän kuinka vaikeaa voi olla, -
kun lapset tahtovat nukkua autossa emmekä halua sitä.
Saavuimme kauppaan ja ostimme maitoa ja kiivejä. Hän oli iloinen.
Lähdimme ajamaan kotiin.
Yritin katsoa, että hän pysyy valveilla.
Yhtäkkiä, kun meidän piti kääntyä kadullemme vasemmalle, -
yritin: "Sam, et saa nukahtaa. Olemme kohta kotona."
Kun katson ylös käänteessä, näin Volvon tulevan meitä kohti.
Se ajoi suoraan auton kylkeen ja tuli vain hiljaisuus.
En kuullut takapenkiltä mitään. Sam oli hiljaa, aivan kuin nukkuisi.
Otin hänet nopeasti autosta -
ja näin, kuinka korvanlehdet alkoivat sinertyä.
Tajusin, ettei hän hengitä. Minun oli annettava sydän-keuhkohätäapua.
Pikkuhiljaa tuli ambulanssi ja he ottivat johdon käsiinsä.
Kun he kysyvät, kuka on lapsen isä, vastasin, että se olen minä.
Sain kriisireaktion, lysähdin asfaltille ja aloin itkeä.
Sitä ajattelee, että Jumala tekee ihmeen.
Järjellisesti, ja näkihän sen, -
ettei tästä tule mitään.
Sairaanhoitajana odotin vain kuolemaa, -
mutta isänä odotin jotain muuta.
Siinä tilanteessa kaipaa ihmettä. Senhän tekisi kuka tahansa.
Saimme Yvonnen kanssa kolme vuorokautta yhdessä Samin kanssa -
Lundin teho-osastolla.
Hän ei herännyt koskaan, -
vaan joutui hengityslaitteeseen ja kuoli maanantai aamuna.
Kun menimme hyvästelemään Samin,
huoneeseen astuessamme kuulin itseni laulavan ylistyslaulua.
"Koroitan Sinua Jumala, sillä Sinä olet arvollinen ylistykseen."
Ihmettelin: "Hei, seistä ja laulaa tuota laulua!"
Sitten tulee seuraava säkeistö: "Hoosianna, siunattu olkoon.
Siunattu Sinä, joka olet pelastuksemme."
Se antoi voimaa tuona hetkenä, -
sillä Sam, 2,5 vuotta, on taivaassa.
Hän on pelastettu sillä tavoin, -
vaikka hänellä olisi voinut ollut pitempi elämä.
Mutta emme hallitse elämää ja kuolemaa.
Ihmisenä voi sellaisessa tilanteessa katkeroitua, -
kun oma 2,5-vuotias lapsi kuolee.
Mutta hänellähän on ollut 2,5 vuotta kestänyt elämä.
Meistä aivan liian lyhyt, mutta se oli hänen elämänsä.
Ja minulla on elämä, josta minun on otettava vastuu ja käytettävä.
Elämä jatkuu, mutta täytyy olla oikeus suruun.
Siis otimme aikaa suruun ja voidaksemme keskustella.
Saimme aikaa toisillemme.
Uskon, että on tärkeää, ettei kumpikaan yritä yksin käydä läpi, -
vaan sen voi tehdä yhdessä.
Samin poismenon jälkeen tuntui, -
että mehän olemme kahden lapsen vanhempia, -
mutta meillä on vain yksi lapsi.
Tuntui vähän tyhjältä.
Puolentoista vuoden jälkeen saimme Linan.
Ja kolmen vuoden päästä tuli Frans.
Siis meillä on kolme lasta, -
mutta olemme neljän lapsen vanhempia.
Emme voi aina luoda tai kaavailla elämän kulkua tai loppua.
Sitä vastoin voimme olla varmoja, että Jumala on kanssamme.
Hän johtaa meitä ja tahtoo johtaa sekä ilon että vaikeuksien läpi.
Vaikka joskus kohtaamme surua, niin elämä on toivorikasta.
Elämähän on matka kohti sitä päämäärää, joka meillä on.
Suomennos: Kirsti Eastwood