Och så skulle vi köra hem och vi gjorde så.
Helt plötsligt när vi ska göra en vänstersväng ner på vår gata -
och när jag tittar upp i svängen -
ser jag bara en Volvo komma mot oss -
och kör rakt in i bilen i sidan.
När man frågar mig vem som är pappa till barnet -
och jag säger att det är jag får jag den här krisreaktionen -
och bara sjunker ner och börjar gråta.
Jag satt vid mitt skrivbord en dag och hade uttryckt till Gud: -
"Jag begär ett tecken från Dig, Gud."
Jag hade väl en längtan att kunna få barn.
Jag brukade vanligtvis inte pröva Gud med att begära tecken -
men det hade gått en ganska lång tid -
och jag visste varken ut eller in.
Ska vi ha barn eller inte?
Helt plötsligt sitter jag och läser i Jesaja -
sjunde kapitel där det står: "Be om ett tecken från din Gud."
Det var precis vad jag hade sagt till Gud.
Lite längre ned står det: -
"Se, den unga kvinnan ska bli havande och föda en son, -
och hon ska ge honom namnet Immanuel."
Jag jobbade på intensivvården i Växjö då -
och då sade jag till dem: "Vi ska få en pojke."
"Hur vet du det då? Har du hållit en -
kedja eller ring över magen?"
"Nej, jag läste Bibeln och där stod att vi skulle få en son."
Dom skrattade lite åt mig men -
när han hade fötts, Sam Immanuel är namnet, -
kom de ihåg att jag hade sagt att det stod i Bibeln.
Man kan lita på Ordet: "Gud med oss."
Vi fick en son till efter 2,5 år som heter John.
Här är det ju så att livet möter en på olika sätt -
för veckan efter det vi hade fått John, -
föddes så att säga, så hände en olycka med Sam.
Yvonne hämtade mig från jobbet på intensiven.
Barnen var med i bilen och hon åkte hem.
Så sade hon: "Nu vill jag amma John.
Kan du ta med dig Sam och handla -
så jag kan sitta i lugn och ro och få vara ostörd."
Det gjorde jag ju gärna men jag vet också hur svårt det kan vara -
när barnen vill somna i bilen och det vill vi ju inte.
Men vi kom till affären och handlade mjölk och kiwi i en korg.
Han var glad och så skulle vi köra hem och vi gjorde så.
Jag försöker också se till att han ska vara vaken.
Helt plötsligt när vi ska göra en vänstersväng ner på vår gata så -
försöker jag: "Sam, du får inte somna. Vi är snart hemma."
När jag tittar upp i svängen ser jag bara en Volvo komma mot oss -
och kör rakt in i bilen i sidan -
och det blir precis bara tystnad.
Jag hör ingenting från baksätet utan Sam är tyst som om han sover.
Snabbt förde jag ut honom ur bilen -
och då ser jag att han började bli blå på örsnibbarna.
Då inser jag att han andas inte -
utan jag måste göra hjärt-lungräddning på honom.
Småningom kommer ambulansen och tar över.
När de frågar mig vem som är pappa till barnet -
och jag säger att det är jag -
reagerar jag direkt och får den här krisreaktionen -
och bara sjunker ner på asfalten och börjar gråta.
Man tänker så här liksom: Gud gör ett mirakel.
Och så ser man ju liksom förnuft- mässigt att det här går inte.
När man är sjuksköterska väntar man ju bara på döden -
men som pappa väntar jag ju på något annat.
Man längtar efter ett mirakel i den situationen.
Det gör ju vem som helst.
Vi fick tre dygn tillsammans, Yvonne och jag -
på Lunds intensivvård med Sam.
Han vaknade aldrig utan hamnade i respirator -
och han dog på måndag morgonen.
När vi tog avsked från Sam på lasarettet -
och när vi går in i rummet hör jag mig själv sjunga en lovsång.
"Jag vill upphöja Dig Gud för Du är värdig lov och pris."
Jag undrar: Hallå, stå och sjunga den sången!
Sedan kommer nästa strof: -
"Hosianna välsignad vare Du -
välsignad vare Du som är vår räddning."
Det var en styrka för mig i den stunden också -
för om Sam, 2,5 år ...
Ja, men han är ju i himlen. Han är räddad på det sättet -
fast han skulle ha haft ett mycket längre liv.
Men vi rår inte över liv och död.
Som människa kan man ju bli bitter i en sådan situation -
för att ens barn, 2,5 år, dör -
men han har ju haft ett 2,5 års liv.
Alldeles för kort som man ser men det var hans liv.
Och jag har ett liv -
och det måste jag också ta ansvar för och förvalta.
Man kommer vidare men man måste ha rätt att få sörja.
Så att visst tog vi tid på oss att sörja och att kunna samtala.
Vi fick tid för varandra och det tror jag är viktigt -
så att man inte var för sig -
försöker bearbeta något utan att man kan göra det tillsammans.
Efter den här händelsen att Sam gick bort så -
kändes det att vi är ju två barns föräldrar men har bara ett barn.
Det kändes lite tomt.
Efter 1,5 år fick vi Lina som kom.
Och efter tre år kom Frans.
Så vi har ju tre barn men är fyra barns föräldrar egentligen.
Vi kan inte alltid skapa och utforma livet -
hur det ska vara och sluta för oss -
men däremot vara förvissade om att Gud finns med oss -
och Han leder oss och vill leda oss -
genom både glädje och svårigheter.
Även om man hamnar i sorg ibland så är livet hoppfullt.
Livet är ändå en resa till ett mål som vi har.
Textning: Carl Westermarck Himlen TV7