LÄHEMMÄKSI JUMALAA
Tiesin aina, melkein pienestä pitäen, että minusta tulisi muusikko.
En oikeastaan halunnut kanttoriksi, -
mutta ajattelin, että tutkinto olisi hyvä vakuutus.
Olin ajatellut sillä lailla, -
kun tein paljon työtä seurakunnassa, -
olin seurakunnan työntekijöitten kanssa -
ja opiskelin kirkkomusiikkia ja kaikkea sitä,-
että olin hieman pettynyt siihen, etten koskaan ymmärtänyt, -
mitä ne papit lörpöttelivät.
Ajattelin sitten, että teen jotain muuta.
Siksi kanttoriksi valmistuttuani jatkoin yleisellä linjalla Akatemiassa -
ja opiskelin musiikkia vapaasti sen jälkeen.
Olin työssä oopperassa kaiken kaikkiaan 11 vuotta.
Luulen, että ongelmani oopperassa alkoivat siitä, -
kun isäni kuoli 2000. Äitini oli kuollut paljon aikaisemmin.
Sitten tuli ero 2003 -
ja vaimo muutti lasten kanssa talostamme.
Jotenkin aloin tajuamaan, että tämä ooppera ei ole minulle.
Yksinkertaisesti työstä selviäminen oli aivan liian raskasta.
Aloin ajattelemaan, että etsin jotain muuta.
Hain todella monia paikkoja.
Muodollisesti katsoen olin pätevä niihin kaikkiin.
Mutta minua ei pyydetty haastatteluun yhteenkään niistä.
Mielestäni se oli todella kummallista.
Hain myös tänne Porvooseen ja sain kanttorinviran, -
mutta minulla oli aikaan sidottu työsopimus oopperaan -
ja oli tosi vaikeaa lopettaa siellä ja tulla tänne.
Ilmoitin, etten tulekaan Porvooseen, -
vaan jään oopperaan vuoteen 2006 saakka.
Oli ehkä vuosi 2005, kun olin gospelkonsertissa.
Konsertin jälkeen kaksi laulajista, jotka olivat laulaneet siellä, -
kysyivät saisivatko he rukoilla puolestani.
Sanoin: "Ei, minulla kaikki on superhyvin.
Puolestani ei tarvitse rukoilla."
Olin menettänyt avioliiton ja perheen.
Menettänyt työkyvyn.
Olin menettänyt paljon kavereita, jotka olivat jättäneet minut.
Jäljellä ei ollut mitään ja silti sanoin, ettei tarvitse rukoilla.
He kysyivät vielä saisivatko he rukoilla puolestani ja sanoin: -
"Rukoilkaa, jos teidän täytyy." Se oli ehkä käännekohta elämässäni.
Tunnistin sen jotenkin sitten jälkeenpäin.
Tunsin, ettei kukaan ollut pitkään aikaan rukoillut puolestani.
Voin sanoa, että joku oli rukoillut puolestani kauan sitten.
Oli tosi mielenkiintoinen kokemus tajuta, -
että kenties entisessä elämässä -
tai elämässä, jota olin aikaisemmin elänyt, -
joku oli rukoillut puolestani.
Ja ehkä juuri siksi minulla oli mennyt niin hyvin.
Vuosi 2006 alkoi lähestyä ja Porvoon kanttorinvirka oli taas auki.
Hain sitä taas ja sain jälleen viran.
En vieläkään tahtonut tulla kanttoriksi.
Mutta voi sanoa, että minun oli pikkupakko tulla kanttoriksi.
Sitten vähitellen, muutama vuosi kului -
ja aloin ymmärtämään vähän enemmän, -
mitä papit puhuivat jumalanpalveluksissa.
Aloin lukemaan Raamattua ja ymmärtämään sitä -
ja miksi olin tullut tänne. Se ei ehkä ollut se tehtävä, -
jonka itse tahdoin täyttää, vaan aivan toinen.
Yhtä tärkeä ja arvokas.
Ehkä tärkeämpi ja arvokkaampi kuin ne ideat, joita minulla itselläni oli.
Kaikki tämä on ollut suurta vallankumousta -
minulle sekä myös omalle uskolleni.
Kaikki on mennyt ihan toisella tavalla -
kuin olisin odottanut tai uskonut, että se menisi.
Minulle se on ollut todella hidasta ja samalla myös tuskallista.
Mutta uskon, että se on ollut minulle ainoa oikea prosessi ja ketju, -
miksi tämä logiikka menee näin.
Miksi minun logiikkani ei ole parempi kuin Jumalan logiikka.
Jos minun logiikkani olisi parempi, emme tarvitsisi Jumalaa.
Koko pointti on siinä. Minun logiikkani ei riitä.
Se oli ehkä vaikein läksy, minkä olen saanut oppia.
Että logiikkani on hyvä, muttei yhtä hyvä kuin Jumalan.
Suomennos: Kirsti Eastwood