Ja, när jag var liten... Jag visste nog alltid, nästan, -
från riktigt liten att jag skulle bli musiker.
Jag ville egentligen inte bli kantor -
men jag tänkte att det är en bra försäkring att ha examen gjord.
Jag hade tänkt mig på det sättet att -
när jag nu jobbade ganska mycket i församlingen -
och umgicks väldigt mycket med församlingsanställda -
och studerade kyrkomusik och allt det så blev jag lite besviken -
på att jag bara inte förstod någonsin vad prästerna babblade om.
Jag tänkte att då gör jag något annat.
Det var en orsak varför jag efter jag blivit färdig kantor -
fortsatte på allmänna avdelningen på Akademin -
och studerade musik helt fritt efter det.
På operan jobbade jag 11 år allt som allt -
och jag tror att mina problem på operan började från det att -
min mamma hade dött mycket tidigare men pappa dog 2000.
Sedan blev det skilsmässa 2003 -
och frun flyttade med barnen ut från vårt hus.
På något sätt började jag inse att operan inte var min grej.
Det blev helt enkelt för jobbigt att klara av det arbetet.
Sedan började jag tänka att jag söker något annat.
Jag sökte väldigt många tjänster -
och är formellt sett kompetent för alla jag sökte.
Men jag blev inte ombedd att komma till intervju på en enda.
Jag tyckte att det var väldigt besynnerligt.
Jag sökte hit till Borgå också och fick kantorstjänsten -
men jag hade ett tidsbundet arbetskontrakt med operan -
så det blev väldigt svårt att sluta där och komma hit -
så jag meddelade att jag ändå inte kommer till Borgå -
utan jag hålls på operan till 2006.
Det var kanske 2005 när jag var på en gospelkonsert -
och efter konserten var det två av sångerskorna som sjungit där -
som frågade om dom skulle få be för mig.
Jag svarade; "Nej, allt är superbra. Inte behöver man be för mig."
Jag hade ju förlorat äktenskapet och familjen.
Jag hade förlorat arbetsförmågan och massor med kompisar.
Alla hade övergivit mig och jag hade egentligen ingenting kvar.
Ändå sade jag: "Inte behöver ni be för mig."
Dom frågade i alla fall om dom får be och jag sade: -
"Be då om ni måste."
Det var kanske nog en vändpunkt i mitt liv.
Jag kände på något sätt igen det, sedan efteråt.
Jag kände av att ingen hade bett för mig på länge.
Men jag kände att någon hade bett för mig för länge sedan.
Det var en väldigt intressant upplevelse för mig -
att förstå att kanske i mitt föregående liv -
eller i det livet jag hade levt tidigare så hade man också bett för mig -
och kanske det hade gått så bra just därför.
2006 började närma sig och -
Borgå kantorstjänsten blev igen lediganslagen.
Då sökte jag hit igen och fick tjänsten igen.
Jag ville fortfarande inte bli kantor så jag bara så där...
Man kan väl säga blev smått tvingad att bli kantor.
Men småningom efter några år -
började jag förstå lite mer och mer vad prästerna pratade på gudstjänsterna.
Jag började läsa Bibeln och förstå vad det står i Bibeln -
och på något sätt förstå varför jag kommit hit.
Det är kanske inte den uppgiften jag själv ville fylla -
utan det är en helt annan uppgift som är lika viktig och värdefull som ...
Kanske ännu viktigare och värdefullare -
än idéerna som jag hade själv.
Nog har det ju varit en stor revolution för mig hela alltihop -
för min egen tro också men det har nog gått helt annorlunda till än jag -
på något sätt skulle ha förväntat mig -
eller trodde hur det skulle kunna gå.
För min del var det nog väldigt långsamt och smärtfullt också.
Men jag tror nog att för mig har det varit den enda rätta -
processen och kedjan hur ...
Logiken varför det går så här.
Varför är min logik inte bättre än Guds logik?
Och om min logik skulle vara bättre skulle vi inte behöva Gud.
Det är ju som är hela poängen.
Min logik räcker inte till.
Det var den svåraste kanske, lärdomen som jag fått här.
Att min logik är bra men inte lika bra som Guds logik.
Textning: Carl Westermarck Himlen TV7