JUMALA JUURDE
Mul on üks mälestus Porvoost, võisin siis olla umbes neljane.
Mäletan, et istusin ja mängisin liivakastis
ning mõtlesin: "See on nii tore, ma ei taha kunagi suureks kasvada!"
Ma ei ole selline inimene, kes planeeriks oma tulevikku.
Usk oli meil kodus enesestmõistetav.
Võib isegi öelda, et olin kohtunud juba varakult Jumala ja Jeesusega.
Mingis mõttes oli mul isegi isiklik suhe Jumalaga.
17-18aastaselt kogesin, kuidas Jumal koputas mu südamele
ja küsis, kas Ta võib olla mu elu Isandaks.
See ei olnud minu jaoks enam nii enesestmõistetav.
Hea küll, mis seal siis ikka.
Kogesin, et see oli tõsine küsimus.
Olin ju lapsest saati tahtnud saada muusikuks
ning tahtsin näha maailma oma jalge ees.
Mõtlesin siis, et kui annan oma elu nüüd Jeesusele,
võtab Ta muusika kindlasti ära, sest Tal on kindlasti muu rumal mõte.
Saadab mind kindlasti Aafrikasse misjonäriks,
mis oli kõige hullem asi, mida suutsin välja mõelda.
Käisin mitu päeva laagris ringi ning mõtlesin, mida teha.
Viimaks nägin enda ees justkui ühte joonist.
Ma ei näinud detaile aga teadsin, et see on joonis.
Sain aru, et Jumalal on minu elu jaoks oma joonis,
Seal on nii algus kui lõpp ja kõik vahepealne on ka täidetud,
mistõttu oleks väga rumal, kui ma ei järgiks Tema,
Universumi Looja plaani minusuguse pisikese inimese jaoks.
Viimaks olin nõus Talle ütlema:
"Jeesus, võid küll olla mu elu Isand.
Minu elu on Sinu, ja Sinu teed on minu teed."
2004-2005 aastatel olin Norras piiblikoolis.
Koju tulles ootasin innukalt, et saan kuskil koguduses tööd,
kuid midagi sellist ei juhtunud vaid tulid hoopis teised tööd.
Tegelikult ma polegi kunagi tööd otsinud,
vaid töö on alati ise minu juurde tulnud.
Minu jaoks on see tõestus, et Jumal juhib ja meie järgneme.
Nägin kunagi unes ühte metsarada, mida teadsin ka päriselt.
Nägin ette ainult 50-100m, sest tee läks ümber suure kivi.
Usun, et nii on ka elu Jumalaga.
Teame, et tee on olemas,
aga Ta ei lase meil sellest kuigi palju ette näha.
Ta juhib üks samm korraga ja näitab ainult natuke maad ette.
Teadmine, et oled just seal, kus Tema tahab, on väga väärtuslik.
Teismelisena soovisin tuliselt
Issandat teenida ja leida Ta tahe mu elus.
Arvasin, et see saab olla ainult üks asi,
millesse sisenen ja see kestab siis terve elu.
Vaatame ju neid misjonäre, kes elavad sellist elu 50 aastat.
Arvame, et sama kehtib ka meile
ja me kutse peab ka kestma terve elu ühtemoodi.
Minu puhul see nii ei ole olnud, vaid minu koht elus
on koosnenud mitmest eri kohast, eri aegadel.
Näiteks kasvatas Jumal mind mõnda aega laeva peal,
seejärel töötasin noorte uimastisõltlaste hooldekodus,
mis kestis umbes aasta ja siis oli see seal minu koht.
Kui elame Jumala armus ja see on iga päev uus,
siis homne päev tähendab mulle ehk midagi muud kui tänane.
Leida oma koht selles elus on ehk midagi sellist,
mida peaksime tegema mingil määral iga päev.
Jumal ei võtnud muusikat minult kunagi ära.
See ei saanud küll põhialaks nagu olin kunagi arvanud,
aga see on alles ja rõõm on sellega ka amatöörina tegeleda.
Jumal on andnud kõigile ande, mida peaksime kasutama,
kasvõi juba seepärast, et see toob rõõmu.
Alati ei pea kõike nii vaimulikuks ajama.
Samas usun,
et Ta kasutab neid ande ka oma eesmärkideks.
Ma ei tea, mida tulevik mulle toob.
Arvata võib, et nii üht kui teist.
Tähtsaim on elada elu teadmises, et oled Jumala laps,
ei ole sellel nii väga vahet, mida see elu toob,
sest tead ikka, et oled Jumala käes ning oled oma elus õiges kohas.
Tõlge: Riina Aasa