När jag var 5 år var det egentligen det som påverkade mig mycket -
att min pappa hade fått kallelsen att bli pastor i Vasa.
Det andliga klimatet i Vasa på tiden vi kom dit var nog en kamp.
Jag var mycket, vad ska vi säga, -
på det viset ytlig att jag tog allt för givet -
och tänkte inte närmare på det. Vad pappa sade trodde jag på -
och inte vad andra sade.
Jag kom med i församlingen, blev döpt och allting -
men det var inga personliga upplevelser bakom -
utan mera av bara farten och för att inte bli lämnad utanför.
Man var inte kompis med kompisar i skolan -
men inte riktigt heller ett med dem i församlingen.
Man var pastorns son, så man var lite så där udda.
Så med tiden föddes nog en viss bitterhet.
Efter en tid flyttade jag till min bror i Helsingfors -
och hamnade på en bibelskola i Tavastehus, helt finsk miljö -
och via den kom jag till Ristin Voitto -
och började jobba med en översättning av ett bibellexikon -
och genom det i kontakt med folk som gillade gospelmusik.
Och eftersom pingstbolaget inte kunde sälja sådan musik -
beslöt jag att börja själv.
Tillsammans med en luthersk pastor bildade vi Finngospel.
Det sysslade jag med drygt 25 år.
Att jag sysslade med gospel- musik var ju inte riktigt det som -
etablissemanget tyckte om och jag märkte från början -
att folket var helt galna och tyckte det var fantastiskt.
Det var ju inget som ens liknade det som funnits tidigare.
Men många i församlingarna satte sig emot det -
och samtidigt kom kritik från dom som jag som barn sett mycket upp till.
Till sist när vi jobbade som galningar blev det för mycket.
Det tar ut sig och till sist small det i väggen.
Det var helt enkelt "Loppu, slut."
Då hade mitt äktenskap spruckit och allt gått åt pipan -
på det sättet i många sammanhang.
Och ett, tu, tre small det igen. Jag visste inte vad det var, -
men det var hjärnblödning och hamnade på sjukhus.
Då konstaterade jag bara att här är det nu.
Jag hade absolut ingenting. Ingen kontakt med min gamla familj.
Jag hade ju många nya vänner -
men jag avskydde mig själv så mycket -
så när Bibeln säger: "Du ska älska din nästa som dig själv" -
var det mycket enkelt att jag kunde avsky alla människor -
som jag avskydde mig själv. Då visste jag vad ensamhet verkligen var.
Jag åkte faktiskt på motorvägen mellan Borgå och Helsingfors -
funderade vilken pelare jag ska ta till och göra slut på det hela.
Men då såg jag min dotter framför mig.
"Nej, jag kan inte göra henne faderlös."
Så började jag fundera över saker och ting -
och fick kontakt med en församling och pastorn där.
I samma veva pågick en stor andlig kamp.
Det verkliga genombrottet kom när jag -
på en påsk fick predika i Andreaskyrkan i Helsingfors.
Jag fick berätta hur jag upplevde The Passion filmen -
när jag såg hur Jesus piskades och slogs.
Då tänkte jag ... Jag levde så in i den så jag sade: -
"Vad är ni för idioter som slår en oskyldig man?
Sluta, era idioter!"
Men då såg jag det var inte dom som slog, det var jag.
Att allt det hat jag kände mot mina medmänniskor -
kom inte på dem utan Han tog det på sig.
Ju mer jag slog desto mer led Han.
Och samma sak åt andra hållet. Om där var någon som ville mig illa -
så nådde det inte mig. Han tog det.
Då rann allt hat av mig på en gång.
Det blev det avgörande för mig.
Det enda som kan föra oss vidare här i livet är kärlek.
Och den ende som kan visa oss vad äkta kärlek är, är Jesus Kristus.
Det blev förvandlingen som hjälpte mig vidare.
Det är så att när man gått vidare i tankevärlden och mycket av det -
som har hänt och skett är det som Keith Walker Band -
som är min stora favorit på musiksidan nuförtiden -
berättar i en sång som heter "Through", alltså "genom".
De säger att det vad folk faktiskt ber om -
och är mest tacksamma för -
är när Gud har lett dem genom saker och ting.
Inte när man ber om att få slippa, utan att få hjälp genom.
Jag måste nog säga att de tyngsta grejerna som kommit efteråt -
att livet skulle vara bra mycket tommare utan dom.
Det har gett en tyngd och mening åt livet och -
jag tror ju nog att det har en stor betydelse.
Efter burnouten var jag också i radion -
och berättade lite om mitt liv och det vad jag gått igenom.
Efter en tid ringde hon som producerade och sade -
att hon hade fått ett samtal av en dam som hade sagt -
att hon hade lyssnat på programmet.
Hon hade pillerburken framför sig och tänkte ta sitt liv.
Men så hörde hon på det och tänkte: -
Nä, har han klarat det så ska hon klara det, och sökte sig till hjälp.
Då tänkte jag att om mitt lidande har hjälpt en människa -
på rätt väg var det inte förgäves.
Så att prioriteringarna ändras ju.
Men förtröstan på Gud finns kvar och den blir starkare hela tiden.
Textning: Carl Westermarck Himlen TV7