JUMALA JUURDE
Kui olin viieaastane,
siis juhtus midagi, mis mõjutas tugevalt mu elu.
Mu isa sai kutse Vaasa linna nelipühipastoriks.
Vaimne kliima oli sel ajal Vaasas päris raske.
Olin üsna pinnapealne, kui nii võib öelda.
Võtsin kõike enesestmõistevalt ega süvenenud eriti.
Uskusin seda, mida isa ütles,
kuid teiste juttu ma ei uskunud.
Nii et tulin kogudusse, sain ristitud,
kuid mingit isiklikku kogemust mul selle taga ei olnud.
Pigem oli see inertsist ja soovist mitte välja jääda.
Koolis mul sõpru ei olnud,
kuid koguduseski polnud mul lähedasemaid suhteid.
Olin pastori poeg ega sobinud õieti kuskile.
Aja jooksul arenes see omamoodi kibeduseks.
Mõne aja järel kolisin venna juurde Helsingisse.
Sattusin Tavastehusi piiblikooli, täielikult soomekeelsesse keskkonda
ja selle kaudu jõudsin Ristin Voitto kirjastusse,
kus hakkasin tõlkima üht piiblileksikoni.
Seal kohtusin inimestega, kellele meeldis gospelmuusika.
Nelipühilaste ettevõte ei tohtinud sellist muusikat müüa,
mistõttu otsustasin alustada omal käel.
Ühe luteri koguduse pastoriga panime aluse Finngospelile.
Tegelesin sellega 25 aastat.
Gospelmuusikaga tegelemine polnud kirikuladvikule meeltmööda.
Nägin kohe, et rahvas oli vaimustuses,
sest midagi sellist ei olnud ju varem nähtud,
kuid paljud kogudused tõusid selle vastu.
Kriitikat tuli ka neilt, keda olin lapsena imetlenud.
Töötasime nagu hullud ja seda sai viimaks liiga palju.
See kõik tegi oma töö ja siis sai mõõt täis.
Mu abielu oli purunenud ja palju muudki kraavi jooksnud.
Siit tuli järgmine pauk.
Algul ei saanud aru, mis see on, kuid siis selgus, et sain insuldi.
Sattusin haiglasse ja seal pidin endale tunnistama,
et mulle ei olnud enam midagi järele jäänud.
Perega mul enam kontakti ei olnud.
Oli küll palju uusi sõpru aga kuna põlgasin ennast -
Piibel ütleb, et armasta teisi nagu iseennast -
oli mul lihtne põlata kõiki teisi nagu iseennast.
Siis sain tunda, mida tõeline üksindus tähendab.
Sõitsin Porvoo-Helsingi maanteel
ning valisin teetulpa, et sellele kõigele lõpp teha.
Nägin järsku silme ees oma tütart
ja mõtlesin, et ei saa teda orvuks jätta.
Hakkasin asjade üle järele mõtlema ning sain ühe pastori kontakti.
Samal ajal käis väga raske vaimne sõda.
Läbimurre tuli, kui sain ülestõusmispühade ajal
jutlustada Helsingis Andrease kirikus.
Rääkisin, mida olin kogenud,
kui vaatasin "Kristuse kannatust", kus Jeesust piitsutati ja peksti.
Elasin nii kaasa, et ütlesin:
"Kas te olete peast põrunud, et peksate süütut meest!
Lõpetage juba ära, te igavesed idioodid!"
Siis nägin, et peksjad ei olnud nemad vaid mina.
Kõik see vihkamine, mida teiste vastu tundsin,
ei tabanud mitte neid vaid Tema võttis selle enda peale.
Mida enam ma peksin, seda enam Ta kannatas.
Sama ka teistpidi.
Kui keegi soovis mulle halba,
ei tabanud see mind vaid Tema võttis selle.
Sellestsamast hetkest kadus kõik vihkamine.
See sai minu jaoks otsustavaks.
Armasus on ainus, mis viib elus edasi.
Jeesus Kristus on ainus,
kes saab näidata, milline on tõeline armastus.
See tõdemus aitas mind edasi.
Hiljem muidugi mõtlesin kõige juhtunu üle sügavamalt.
Minu praegusel suurel lemmikbändil
on laul "Though", mis tähendab tõlkes "läbi".
Nad ütlevad, et kõige tänulikum ollakse just selle eest,
et Jumal on viinud neid asjadest läbi.
Mitte siis, kui palud, et asjadest pääseda
vaid kui palud abi, et neist läbi tulla.
Ütleksin, et suuremate raskusteta oleks elu olnud palju tühjem.
See on lisanud elule kaalu ja andnud sellele mõtte
Usun, et sellel kõigel on suur tähendus.
Pärast seda läbipõlemist olin raadios,
kus rääkisin elust ja millest olen läbi tulnud.
Pärast helistati mulle ja öeldi, et neile oli tulnud kõne.
Helistajaks keegi naine, kes oli saadet kuulanud.
Tal olid olnud tabletid juba valmis, et endalt elu võtta,
kuid kuulates oli ta mõelnud, et kui see mees tuli sellest läbi,
siis tuleb ka tema ja hakkas abi otsima.
Siis mõtlesin, et kui minu kannatused
on aidanud kasvõi selle ühe inimese õigele rajale,
siis ei olnud see ilmaaegu.
Nii et prioriteedid muutuvad
aga usaldus Jumala vastu ei kao vaid üha kasvab.
Tõlge: Riina Aasa