LÄHEMMÄKSI JUMALAA
Periaatteessa lapsuuteni oli enimmäkseen hyvä.
Mutta en voinut sisäisesti hyvin.
Äitini teki parhaansa, -
mutta minulta puuttui se turvallisuus, jota tarvitsin.
En voinut ottaa sitä puheeksi.
Fyysisesti hän oli läsnä, mutta psyykkisesti ei.
Olin todella yksin ja aloittaessani koulun minua alettiin heti kiusaamaan.
Huomasin, että tunsin itseni aina yksinäiseksi -
ja se oli surullista. En ymmärtänyt kuinka rukoilla, -
mutta jotenkin Jumala on ollut mukanani.
Koin, etten koskaan sopinut minnekään. En ymmärtänyt sitä.
Minua kiusattiin, että olin "hurri".
Ruotsinkieliset eivät tykänneet, että olin suomenkielisten kanssa.
Se oli 70-lukua.
Koska minulla on venäläinen nimi, niin minua nimiteltiin ryssäksi.
Nuorena en koskaan nähnyt tulevaisuuttani Suomessa.
Olin töissä matkatoimistossa Helsingissä -
ja minut lähetettiin Ruotsiin perustamaan toimistoa.
Siellä ystävättäreni, joka ei ollut lainkaan alan ihmisiä, -
oli kuullut vuotta aikaisemmin Jumalan sanovan hänelle, -
että kun tuo toimisto tulee Tukholmaan, -
hänen pitää hakea sieltä töitä. Hän sopi ajan tapaamisesta.
Kun näin hänet ovella niin: "Vai niin."
Hän näki heti hengessä tilanteeni ja sanoi vain: -
"Hei, voit asua luonani ja harkita mitä tahdot elämältäsi."
Olin tehnyt sisäisen valan, lupauksen, mitä en koskaan tekisi.
Olin sanonut itselleni ja Jumalalle, -
etten koskaan pane jalkaani Suomen maan kamaralle.
Hän sanoi: "Menen Gustaviin Raamattukouluun tulkiksi, -
jos tahdot, voit tulla mukaani ja ajatella asioita."
Sanoin: "Okei." Gustavs, Dalarna? Missähän se on?
Hän soitti päivää ennen ja kysyin: "Minne tulen?"
Hän vastasi: "Viking terminaaliin."
Hyvä etten kaatunut lattialle.
Kaikista paikoista eikö hän voi löytää parempaa paikkaa kuin Suomi?
Jumala ymmärsi tarpeeni, haavani ja suruni, -
eikä hän vaatinut minulta mitään noitten kolmen kuukauden aikana.
Olin vain siellä. Yritin ymmärtää ja lukea, -
mutta olin melko ulkopuolinen sielläkin.
Aloin ymmärtämään, kuinka Jumala rakastaa meitä sellaisina kuin olemme.
Hän vetää meitä puoleensa.
Todellinen juttu oli se, etten edes yrittänyt tulla sellaiseksi kuin muut.
Sanoin Jumalalle: "Minä ainoastaan pidän kiinni viittasi leipeestä.
Se on kaikki, mitä jaksan."
Hän ymmärsi, sillä hän katsoo sydämeeni.
Teen edelleen hölmöjä asioita eikä kaikki valintani ole täydellisiä, -
mutta hän on aina kanssani.
Se oli suurta minulle, sillä olin tuntenut olevani ulkopuolinen, -
ei hyväksytty, enkä pahimman paikan tullen -
jaksanut muovata yhtäkään rukousta. Tuli vain itkua.
Alkuna muutokseen oli se kokemus, -
kun ymmärsin, etten saa mitään yrittäessäni suorittaa.
Minun pitää uskaltaa olla niin rikkinäinen kuin olen ja ottaa riski.
Hylkääkö hän minut vai rakastaako hän minua?
Kaiken kokemani jälkeen voin sanoa, -
etten ole koskaan ollut niin lähellä Jumalaa kuin nyt.
En sano, että olen vielä siellä. Jatkan kasvamista.
Minua auttoi ymmärtämään, että olen Jumalaa lähellä, -
se, että ymmärsin, että hän hyväksyy minut ja rakastaa minua sellaisenaan.
Minulla ei ole muuta vaihtoehto kuin rakastaa Häntä.
En pärjäisi päivääkään ilman Häntä.
Näen Jumalan kaikissa pienissäkin asioissa -
ja olen aina iloinen ja kiitollinen. Jos sattuu jotain ikävää, -
yritän löytää pahimmassakin tilanteessa jotain positiivista, -
mihin tarttua, ja se vie minut seuraavaan askeleeseen.
Toivon, että Jumala armossaan sallii minun jatkaa näin, etten luovu.
Olen kiitollinen elämälle kaikesta huolimatta. Jumala on hyvä.
Suomennos: Kirsti Eastwood