I princip har jag haft utåt sett en bra barndom -
men inom mig har det inte varit bra.
Min mamma gjorde sitt bästa. Det är inte fråga om det -
men jag hade inte den trygghet jag behövde.
Och jag kunde inte heller hämta fram det.
Hon var fysiskt nog närvarande men psykiskt fanns hon inte där.
Jag var faktiskt väldigt ensam och i skolan blev jag direkt mobbad.
Men jag märkte att jag alltid kände mig ensam och det var ledsamt.
Jag har inte förstått hur man ber -
men på något sätt har jag haft liksom Gud där.
Jag upplevde att jag aldrig passade in någonstans.
Jag förstod inte det och jag blev retad för att vara finlandssvensk.
De svensktalande tyckte inte om -
att jag umgicks med finsktalande på 30-talet -
och så har jag ett ryskt namn och då var jag ju "rysse."
Jag såg aldrig som ung en framtid i Finland.
Jag jobbade på en resebyrå i Helsingfors -
och blev skickad till Sverige för att förbereda ett kontor där.
Det var där min väninna som inte alls är inom den branschen -
hade hört Gud tala till sig ett år tidigare -
att när resebyrån kommer till Stockholm ska hon söka jobbet.
Hon fick en tid till att träffa chefen och sen -
när jag ser henne i dörren så: "Jaha."
Hon såg ju genast i anden var jag stod så hon sade bara: -
"Du kan bo hos mig och fundera vad du vill med ditt liv."
Jag hade ju gjort en inre ed, ett löfte, vilket man aldrig ska göra.
Jag hade sagt bara till mig själv och till Gud -
att jag aldrig mer sätter mina fötter på finsk mark.
Då sade hon: "Jag ska till Gustavs bibelskola som tolk -
så om du vill kan du komma med och fundera."
Jag sade: "Okej." Gustavs, Dalarna? Var det kan finnas?
Så träffade jag henne dagen innan och frågade vart jag ska komma.
"Till Viking Lines terminal."
Bra att jag inte föll ned och sitta på golvet.
Av alla ställen. Kan hon inte hitta bättre ställen än Finland?
Gud förstod mitt behov, mina sår och min sorg -
så Han fordrade inget av mig under de tre månaderna. Jag bara var där.
Jag försökte ju förstå lite och läsa men var ganska utanför där också.
Men då liksom började jag förstå -
hur Gud verkligen älskar oss sådana som vi är.
Han drar oss till Sig.
Men det här var liksom den verkliga grejen att -
då försökte jag inte ens bli som alla andra.
Jag sa åt Gud: "Det enda jag gör är att jag håller fast i Din fåll."
Det är allt jag orkar göra.
Han tog inte illa upp. Han förstod, för Han titta ju på mitt hjärta.
Jag gjorde fortfarande tokiga saker och alla val var inte perfekta -
men Han fanns där alltid.
Det var det stora för mig -
eftersom jag känt mig utanför och inte accepterad -
och i min värsta situation orkade jag inte ens formulera en bön.
Det blev bara gråt.
Och det var väl den upplevelsen -
som var den egentliga början till förändringen -
när jag förstod att jag får ingenting om jag presterar.
Jag måste våga vara så trasig som jag är och ta risken.
Överger Han mig eller älskar Han mig?
Genom allt det här som jag gått igenom så måste jag säga att -
jag aldrig varit så nära Gud som nu.
Jag säger inte att jag är där ännu.
Jag fortsätter att växa men jag tror att det -
som har hjälpt mig att förstå att jag är nära Gud är det att jag -
som sagt har insett att Gud accepterar mig som sådan jag är -
och älskar mig på gott och ont.
Så jag har egentligen ingen annan möjlighet än att älska Honom -
och ha Honom i mitt liv för jag vet att jag inte skulle klara en dag.
Jag ser Gud i allt smått i mitt liv och är alltid glad och tacksam.
Om det händer något äckligt och jobbigt -
så försöker jag hitta någonting positivt som jag kan ta i -
och det tar mig till följande steg.
Jag hoppas att Gud i Sin barmhärtighet -
fortsätter att låta mig göra så, att jag inte ger upp.
Så jag är tacksam till livet, trots allt.
Gud är god.
Textning: Carl Westermarck Himlen TV7