LÄHEMMÄKSI JUMALAA
Kun elää alkoholista riippuvaisena, alkoholi määrää kaiken.
Olen ollut niin sidottuna pääsemättä siitä mitenkään ulos.
Se on määrännyt kaiken, mitä teen ja tulen tekemään.
Alkoholi on määrännyt kaiken.
Minulla ei olen kauhean paljon muistoja kotoani.
Parhaiten muistan veljeni, jotka pitivät minusta huolta.
2-vuotiaana menin toiseksi vanhemman veljeni -
ja isompien kavereitten kanssa jalkapallokentälle, -
missä olen oikeastaan kasvanut.
Tein melkein kaiken, mitä isommat pojat tekivät ja se johti siihen, -
että ensi kertaa join pääni täyteen 6-vuotiaana.
Se oli uuden vuoden aattona 1980.
Luultavasti jäin heti kiinni alkoholiin.
Kolmannella luokalla, 9-vuotiaana, koulussa alkoivat diskot -
ja siellä tiesin jo kuinka paljon voin juoda ilman että jää kiinni.
Tulin diskoihin eikä kukaan nähnyt.
Sitten aloin liikkua Itä-Helsingissä -
ja 12-vuotiaana olin jo alkoholisoitunut.
Alkoholia olen käyttänyt enemmän ja vähemmän ja paljon elämässäni.
Oikeastaan ilman paussia.
Se lisääntyi lisääntymistään, askel askeleelta, -
jatkuen siihen asti, että olin 40-vuotais -
ja se johti mihin johti.
En ole voinut ottaa vastuuta itsestäni, muista asioista, lähimmistä, -
ei mistään. Esim. lapsistani ja kaikesta muusta.
Jalkapallo, jossa olin hyvä, sai mennä sen takia.
Kaikki. Terveyteni meni alkoholin juomisessa.
Aloin saamaan myös psyykkisiä oireita alkoholista.
Kaikki, mitä minulla oli ollut, ei ollut yhtään mitään.
Alkoholi oli ollut minulle tärkeintä.
Pitkän juomakauden jälkeen kehoni antoi periksi -
ja sain hengenvaarallisen verensyöksyn.
Olin ystävättäreni luona, joka soitti ambulanssin, -
vaikka olin kieltänyt soittamasta, sillä pelkäsin.
Pelko on aina kahlinnut minua.
Mutta hän soitti, ja oikeastaan pelasti elämäni.
Minut vietiin sairaalaan, missä olin kaksi kuukautta.
Oli ihme, etten kuollut siellä -
ja sieltä minut pakkosiirrettiin kuntoutukseen Ridasjärvelle.
Tieni on alkanut sieltä.
Tarvitsin jonkin verran tukea eri syistä.
Kuuluin Matteuksen seurakuntaan -
ja menin sinne tapaamaan diakonissaa.
Sain oikeastaan maailman parhaimman diakonissan.
En ole ollut mikään puhelias tuoden asioitani esiin, -
mutta kun tapasin hänet, sain niin paljon häneltä.
Hän oli ensimmäinen ihminen, jolle saatoin avautua kaikesta.
Se oli minulle sielunhoitoa, sillä en ollut koskaan kokenut, -
että joku ottaisi minut ihmisenä.
Taustani ei merkinnyt mitään. Hän ymmärsi ja kuunteli.
Voiman ja tunteen sisälleni sain enimmäkseen diakonissaltani.
Hän on johtanut minua pitkälti eteenpäin.
Se, ettei minulla ole koskaan ollut elämässä tunteita, -
johtuu siitä, että alkoholismi on tunnesairaus ja siitä riippuvaisena -
minulla ei ole ollut koskaan tunteita ja olen edelleen kuin vauva.
Olen oikeastaan 3-vuotias, sillä synnyin uudelleen sairaalassa, -
missä alkoi elämäni raittiina.
Minulla on takanani voimakkaita henkilöitä. Teen itse asioita, -
mutta tarvitsen heidän tukeaan. Elämässä ei oikein pärjää yksin.
Matteus seurakunta ja diakonissa ovat olleet iso asia -
ja ovat auttaneet eteenpäin.
Monet rukoilevat puolestani.
Sellaiset, joiden en olisi koskaan uskonut tekevän niin, -
koska olin ns. huono ihminen sairauteni, alkoholismin vuoksi.
Kun ihmiset tekevät sellaista minulle, merkitsee se minulle paljon.
Olen aika paljon kotona ja joskus avuton -
ja silloin otan kaikki asiat ja rukoilen paljon.
Otan kaikki mahdollisuudet voidakseni paremmin ja edistyäkseni.
Rukoilen melkein joka päivä.
Ajattelen jotenkin tyhmästi, -
että jos en ole kamalan uskovainen, niin saanko rukoilla?
Ero menneen ja nykyisen elämäni välillä on valtava.
Kiitän joka päivä elämästä ja joka hetkestä raittiina.
Ne ovat isoja asioita.
Suomennos: Kirsti Eastwood