När man lever som en beroende alkoholist -
är det alkoholen som bestämmer allt vad du gör.
Jag var i min egen bubbla och kom inte ut på något sätt.
Den har bestämt allt vad jag gör och kommer att göra.
Alkoholen har bestämt allt.
Jag har inte hemskt mycket minnen hemifrån -
utan mest minns jag mina bröder som har tagit hand om mig.
Som 2-åring for jag med min näst äldste bror -
och större kompisar till fotbollsplanen -
där jag egentligen har vuxit upp.
Och när jag har gjort nästan allt de större pojkarna gjorde -
ledde det till att jag första gången drack mig full som 6-åring.
Jag gjorde precis som de större grabbarna gjorde -
och det var nyårsaftonen 1980.
Jag blev nog troligen genast fast i alkoholismen.
På tredje klassen som 9- åring började discona i skolan -
och där visste jag redan hur mycket jag kan dricka -
utan att bli fast. Jag kom in på discona och ingen såg.
Sedan började jag röra mig i gäng i östra Helsingfors -
och som 12 år var jag redan alkoholiserad.
Alkoholen har fortsatt mer och mindre och mycket i mitt liv.
Jag har egentligen inte haft någon paus.
Det ökade och ökade steg för steg och bara fortsatte -
ända tills jag var 40 år och det ledde till vad det ledde till.
Jag har inte kunnat ta ansvar för mig själv, inte för andra saker, -
närmaste och inte någonting.
Det handlade t.ex. om mina barn och allt annat.
Fotbollen där jag var bra for ju också p.g.a. det här.
Allt liksom. Min hälsa for också med alkoholdrickandet.
Jag började också få psykiska symptom av alkoholen.
Allt det som har varit bredvid mig -
har inte varit någonting. Alkoholen var det viktigaste för mig.
Efter en lång dryckesperiod gav min kropp upp -
och jag fick en livsfarlig blodstörtning.
Jag var hos min väninna som ringde efter ambulans -
fast jag hade sagt att hon aldrig skulle ringa efter ambulans eller polis-
för jag var urrädd. Rädslan har alltid haft mig i sitt grepp.
Men hon ringde och räddade egentligen mitt liv.
Jag fördes till sjukhus där jag allt som allt var två månader.
Det var ett under att jag inte dog på sjukhuset -
och jag blev tvångsförd till rehabilitering till Ridasjärvi.
Därifrån har min väg börjat.
Jag behövde lite stöd av olika orsaker.
Jag hörde till Matteus församling -
och for dit och kontaktade diakonissan -
och fick faktiskt världens bästa diakonissa.
Jag har inte varit så värst pratsam och kommit fram med mina saker -
men när jag träffade henne -
fick jag så mycket av henne för hon var den första människan -
jag kunde öppna mig för. Det var själavård för mig -
för jag hade aldrig upplevt att någon tagit mig som en människa.
Min bakgrund hade ingen betydelse och hon förstod och lyssnade.
Styrkan och känslan jag får inom mig -
har jag fått mest av min diakonissa -
och hon är den som har fört mig mycket vidare.
Det att jag aldrig haft känslor i livet -
är för att alkoholismen är en känslosjukdom och jag är beroende -
som aldrig haft känslor och är som en bebis fortfarande.
Jag är faktiskt tre år gammal för jag föddes på nytt på sjukhuset -
där jag fick mitt nykterhetsliv.
Jag har starka personer bakom mig.
Själv gör jag ju sakerna men deras stöd behöver jag.
Ensam klarar man sig inte riktigt här i livet.
Matteus församling och diakonissan -
har varit en stor sak och hjälpt mig framåt.
Jag har faktiskt många som ber för mig.
Också sådana som jag aldrig skulle ha trott att ber för mig -
fast jag var en, som sagt, dålig människa -
på grund av min sjukdom, alkoholism.
När människor gör sådant för mig -
betyder det så mycket för mig.
Jag är ganska mycket hemma och ibland hjälplös -
och då tar jag nog alla saker och faktiskt ber mycket.
Jag tar alla möjligheter för att jag ska må bättre och komma vidare.
Alla möjligheter tar jag emot och ber nästan varje dag.
På något vis tänker jag dumt.
Om jag inte är hemskt troende så får jag be?
Det är stor skillnad mellan förra livet och nu.
Jag tackar varje dag för livet -
och varje stund jag får vara nykter och ens i liv -
för de är stora saker.
Textning: Carl Westermarck Himlen TV7