LÄHEMMÄKSI JUMALAA
Olen kasvanut nk. kansankirkollisessa kristillisessä kodissa.
Kaikki ovat kuuluneet kirkkoon.
Jouluna sinne meneminen on ollut tärkeää. Ehkä siinä kaikki.
Se oli itsestään selvää, jota ei kyseenalaistettu.
Minulle on suuri arvoitus, että aloin opiskelemaan teologiaa.
Menin teologiseen tiedekuntaan heti lukion jälkeen.
Silloin sillä on suuri merkitys onko suosittu vai ei, -
onko kiinnostunut urheilusta tai vaatteista -
ja on tosi voimakkaita klikkejä.
Pienellä paikkakunnalla kaikkien tuli olla samanlaisia.
On outo, jos pukeutuu erilailla tai on kiinnostunut taiteesta, kuten minä.
Mielestäni teologisessa opiskelutovereillani oli enemmän.
Siellä oli yhteenkuuluvuutta, joka oli hieman uutta minulle.
Mutta oli mielenkiintoista tavata nämä ihmiset, -
jotka olivat avoimesti kristittyjä.
En ollut tavannut avoimesti kristittyjä aiemmin.
Kaikilla oli risti kaulassa eivätkä he hävenneet tai olleet hiljaa, -
vaan mielellään puhuivat siitä.
Mietin paljon opiskeluaikana, mitä tämä oikein on.
Miksi opiskelen teologiaa? Uskonko tähän ollenkaan?
Lopuksi huomasin, ettei sillä ole väliä, -
vaikka en ole ollut lapsena tai nuorena aktiivinen kristitty.
Kristillinen usko on antanut minulle kielen puhua niistä asioista, -
joita olen aina ajatellut.
Asioita, joita olen ihmetellyt lapsena.
Esimerkiksi, kun olin pieni ja istuin puukeinussa ja katselin taivasta -
huomasin, että se kaareutuu.
Ehkä vain meidän talomme mahtuu sen alle, kenties naapurin.
Mitä sitten kun menen päiväkotiin?
Silloin minun täytyy mennä ulos tästä taivaankaaresta.
Hämmästelin monta päivää, että se on niin pyöreä, suuri ja mahtava.
Tuntuu, että olen teologisesta saanut kielen siihen.
Teologian kieli luomisesta on tosi osuva -
ja selittää voimallisesti, kuinka ympärillämme oleva kaunis luonto, -
joka koko ajan muuttuu ja siinä on toistuvia liikkeitä, -
on meille lahja Jumalalta, joka on luonut kaiken -
ja joka antaa meille joka päivä uusia asioita ihmeteltäväksi.
On tosi vaikeaa laittaa sanoiksi jumalallisuutta ja suhdetta siihen.
Mutta minulle se on juuri nyt ihmettelyä -
ja luottamusta ja armoa.
Jumalasuhteeni tänään on jotain, jota tahdon kutsua -
kausittaiseksi tai orgaaniseksi. Siinä on eri kausia.
Tarkoitan sillä, että joskus koen kukintaa, kuten luonto keväällä.
Joskus minulla on keskikesä ja joskus tulee syksy, -
jolloin kaikki kuolee.
Tämä toistuu, kun taas kevät tulee.
Se menee vähän näin kausittain.
Juuri nyt olen aika jännittävässä ajassa jumalasuhteessani.
Olen läpikäymässä uupumusta ja aika suurta elämänpettymystä.
Kysymykseni Jumalalle on:
"Miten kävi näin, kun uskoin, että olet antanut minulle tuon?"
Se on pettymys, mutta toisaalta koen aika voimakkaasti, -
että minulla on kristitty sana "armo" edessäni ja ympärilläni.
Se on jonkinlaista vastamyrkkyä suoritusyhteiskunnalle, -
mikä meillä on suomalaisessa työelämässä.
Kunnioitamme suorituksiamme siinä määrin, -
että ihmisarvomme riippuu siitä, kuinka tehokkaita ja virheettömiä olemme.
Se on aiheuttanut minulle uupumusta.
Olen luullut, että minun on oltava täydellinen -
ja aina suorittaa ollakseni rakastettu.
Mutta kristillinen armo sanoo aivan toista.
Olemme arvokkaita ja rakastettuja juuri sellaisena kuin olemme.
Ja se armo minulla on juuri nyt.
Suomennos: Kirsti Eastwood