Jag har växt upp i ett s.k. folkkyrkligt kristet hem.
Alltså, alla har hört till kyrkan och det har varit viktigt att -
gå i kyrkan på julen men det kanske begränsade sig till det.
Något som var självklart och inte ifrågasattes.
Det är ett stort mysterium för mig att jag började studera teologi.
Jag for till teologiska fakulteten direkt efter gymnasiet -
och då kommer man ju också från en plats där det spelar en stor roll -
om man är nörd eller populär, intresserad av sport eller kläder, -
med väldigt starka klickbildningar -
och på en ganska liten ort ska alla gärna ska vara likadana.
Man är lite udda om man klär sig annorlunda -
eller har konstnärliga intressen som jag hade.
Men jag tyckte att vid teologiska hade mina studiekompisar mera...
Det fanns en gemenskap där som var lite ny för mig.
Men det var intressant att träffa de här människorna som -
var öppet kristna, något som jag inte träffat på tidigare.
Alla bar ett kors runt halsen och inte skämdes eller var tysta -
utan gärna pratade om det.
Jag har ganska länge funderat under studietiden -
vad det är för en grej. Varför jag håller på med att studera teologi?
Tror jag alls på det här? Men till slut märkte jag -
att jag landade i en förtröstan på att -
det spelar ingen roll att jag inte har varit aktivt kristen -
som barn eller som ung vuxen utan -
att den kristna tron har gett mig ett språk -
att tala om de saker jag alltid har tänkt.
Saker som jag har förundrats över som barn.
När jag tänker t.ex. på när jag var liten och satt i en trädgunga -
och tittade upp mot himlen och märkte att den välver sig runt.
Att det ryms kanske bara vårt hus under valvet. Eller kanske grannens.
Hur är det när jag åker till dagis?
Då måste jag gå ut från det här himlavalvet.
Jag fascinerades flera dagar att det är så runt, stort och häftigt -
och för mig känns det som att jag i teologin har det fått ett språk för det.
Teologins språk om skapelsen är verkligen -
väldigt så där "spot on" och väldigt starkt förklarar hur -
den här vackra naturen som vi har omkring oss -
och som hela tiden ändras och har sina cykliska rörelser.
Det är en gåva till oss från en Gud som har skapat allt -
och som ger oss varje dag nya saker att förundras över.
Det är väldigt svårt att sätta ord på -
det gudomliga och på relationen till den.
Men för mig är det nog just nu förundran, -
förtröstan -
och nåd.
I dag är min relation till Gud, någonting som jag vill kalla cyklisk -
eller organisk.
Den går i cykler. Med det menar jag att ibland -
upplever jag en blomstring som naturen på våren, -
ibland har jag en högsommar och ibland kommer hösten då allt dör.
Och så upprepas det när våren kommer igen.
Den går lite så här i cykler.
Just nu tycker jag att jag är i en ganska spännande tid -
i min gudsrelation. Jag är mitt inne att processa en utmattning -
och en ganska stor livsbesvikelse.
Min fråga till Gud är: -
"Hur blev det så här när jag trodde att Du hade gett mig det där?"
Det är en besvikelse å ena sidan, -
å andra sidan upplever jag ganska starkt -
att jag har det kristna ordet "nåd" framför och runt mig.
Det är någon sorts motgift till prestationssamhället -
och effektivitetskulturen vi har i vårt finska arbetsliv -
där vi ärar våra prestationer -
nästan till den grad att vårt människovärde hänger på -
hur effektiva och felfria vi är.
Det är den som har drivit mig till utmattning.
Jag har trott att jag måste vara perfekt och prestera alltid -
för att vara älskad.
Men den kristna nåden säger något helt annat.
Den säger att vi är värdefulla och älskade precis som vi är.
Det är det jag har med mig just nu.
Textning: Carl Westermarck Himlen TV7