LÄHEMMÄKSI JUMALAA
Lukioaikana olin mustiin pukeutunut outcast koulussa.
Monikaan ei tahtonut tehdä tuttavuutta kanssani.
Joskus sain myös kuulla kiusaavia pilkkasanoja.
Osa näistä hard rock -lauluista oli -
ehkä vastaus tekstiensä kautta sille huonouden tunteelle, -
mitä koko ajan tunsin.
Ne antoivat jonkinlaista valoa pimeyteen.
Oli yhteys kaikkien noiden taiteili- joitten lauluteksteihin ja lauluihin.
He panivat tunteensa sanoiksi.
Luulen, että ongelmani alkoivat lukion jälkeen.
Seisoin samassa tienristeyksessä, -
kuin kaikki nuoret seisovat lukion jälkeen.
Jatko-opinnot vai työelämä? Tietysti, jos on mies, -
niin ainakin Suomessa pakollinen armeija.
Itse putosin kuoppaan, -
kun yksi ystävättäristäni kuoli armeijan aikana.
Se toi avuttomuuden tunteen ja syyllisyyden, -
että olisi pitänyt yrittää avoimempaa kontaktia ystäviensä kanssa -
ja tehdä asialle jotain, kenties jopa pelastaa hänet.
Mutta hän oli poissa ja elin tosi kauan syyllisyyden tunnossa.
Ei edes armeija mennyt niin hyvin, varsinkaan loppuvaiheessa.
Armeijan jälkeen pohdin, mitä tekisin.
En tiennyt, mitä olisin halunnut opiskella, joten menin työelämään.
Se merkitsi paljon työtä, paljon stressiä, myöhäisiä iltoja -
ja seurakunta putosi pois arkipäivästäni.
Yhteys jäi vähäiseksi veljien ja sisarten kanssa siellä.
Hitaasti mutta varmasti putosi pois kaikki se hyvä, mitä sieltä saa.
Yritin jollain tapaa saada lohtua tai voimaa pimeyteen -
pimeyden asioista, jotka eivät olleet niin terveellisiä.
Aloin polttamaan ja juomaan ja viettämään myöhäisiä iltoja ulkona.
Myöhäisen vuoron jälkeen saatoin mennä yökerhoon -
ja juoda pään täyteen.
Sen jälkeen myös hard rock elämä alkoi ottamaan aivan liikaa tilaa.
Aloin ottamaan kaikki heidän laulunsa liian tosissaan.
Yhdessä suosikkilaulussani sanottiin: -
"Rukouksiisi ei koskaan vastata, koska Jumala vihaa meitä kaikkia".
Katkeroiduin Jumalaa kohtaan, -
nähdessäni millaiseksi elämäni oli mennyt.
Aloin kyseenalaistamaan hänen armoaan. "Onko tässä kaikki?"
Näin hänet sadistina, -
ja että kurjuuteni johtuu siitä, että hän vihaa minua.
En tahtonut enää elää.
Kerran humalassa ollessani aloin viiltelemään itseäni, -
sillä voin niin huonosti.
En tykännyt peilikuvastani. Yksinkertaisesti tahdoin kuolla.
En tahtonut elää tällä lailla, mutten myöskään kuolla.
Onko ylipäänsä mitään, mitä voin asialle tehdä?
Koulut saivat syysloman ja muistelin seurakunnassa oloaikaa, -
kun nuorten ryhmän kanssa menimme nuorten konferenssiin Helsinkiin.
Koin, että minun täytyy mennä sinne.
Ehkä toivottavasti löydän sieltä vastauksen.
Perjantai-iltana, kun konferenssi alkoi, ei tapahtunut mitään dramaattista.
Istuin kirkon penkissä, odotin kokouksen loppua -
ja yökerhoon menoa.
Mutta lauantai-iltana tapahtui jotain, -
mikä muutti elämäni ikuisesti.
Sinne tuli eräs ruotsalainen pastori, joka saarnasi illalla.
Kaikki, mitä hän sanoi, osui suoraan naulan kantaan.
Hän puhui kristityistä, jotka matkan aikana kadottavat valon -
ja sen, mitä heillä ennen oli.
Minä, kova hevirokkari nahkatakissa, -
ketjut kaulassa ja sormukset sormissa, -
painuin kyykkyyn ja tunsin kuinka kyynelet alkoivat vuotaa.
Tiesin, ettei se ollut saarnaaja, vaan Jumala, -
joka puhui minulle henkilökohtaisesti.
Kun hän sanoi, että rukousta haluavat voivat tulla eteen, -
jos matka olisi ollut pitempi, -
olisin tehnyt uuden 100 metrin maailman ennätyksen.
Tunsin juoksevani niin nopeasti eteen, ja hän rukoili puolestani.
Rukouksen jälkeen vaivuin polvilleni ja vain itkin Jumalan edessä.
Sen hetken jälkeen ei ole ollut minkäänlaista vetoa alkoholiin.
Tänään minun on helpompaa pitää tasapaino -
työn ja seurakuntaelämän välillä, -
sillä en enää istu koko ajan kotona itseäni säälien.
Luulen, että suurin ongelmani oli, että istuin kotona ja -
voivottelin elämäni tilannetta, että kaikki menee pieleen jne.
Se oli yksinkertaisesti itsekurinmuoto koskien omaa hyvinvointia.
Sitten myös se, etten enää tee työtä itseäni varten.
En tee työtä ansaitakseni jokapäiväisen leipäni, -
vaan teen sen palvellakseni Herraa.
Kaikella mitä teet, palvele Herraa!
Suomennos: Kirsti Eastwood