I högstadieåldern var jag den svartklädde outcasten i skolan.
Det var inte många som ville stifta bekantskap med mig.
Ibland fick jag också höra hånord i form av mobbning.
En del av dom här hård- rocksångerna var kanske mer -
ett svar via sina texter på den dåliga känslan jag hade hela tiden.
Det gav ändå någon sorts ljus i mörkret.
Det fanns en connection med alla dom här artisternas sångtexter och låtar.
De satte ord på vad man kände.
Men jag tror att mina problem började egentligen efter gymnasietiden.
Jag stod i samma korsning som ungdomar kan stå i efter gymnasiet.
Vidare studier eller arbetsliv?
Och naturligtvis om man är en man har man också -
i alla fall i Finland den obligatoriska värnplikten.
För mig blev det ett fall i gropen när en av mina väninnor dog -
under tiden jag gjorde min värnplikt.
Det blev verkligen en känsla av hjälplöshet och skuldkänslor -
att man skulle ha kunnat försöka -
ha lite mer öppen kontakt med sina vänner och göra något åt saken, -
kanske t.o.m. räddat henne. Men hon var helt enkelt borta -
och jag gick väldigt länge med skuldkänslorna.
Inte ens militärtjänsten gick så bra heller i slutskedet.
Efter militären undrade jag vad jag ville med mitt liv -
och då jag inte visste vad jag ville studera gick jag in i arbetslivet.
Arbetslivet betydde mycket jobb, -
mycket stress, sena kvällar och -
och församlingen föll ut från min vardag.
Det blev inte så mycket gemenskap med mina bröder -
och systrar i församlingen och naturligtvis föll också -
allt det goda man får därifrån sakta men säkert bort.
Man försökte på något sätt få tröst -
eller kraft i mörkret från saker och ting -
som kanske inte direkt är hälsosamt.
Jag började röka och dricka och spendera sena kvällar ute.
Även efter en sen tur kunde jag gå på en nattklubb -
och dricka huvudet fullt.
Efter det började t.o.m. hårdrock- livet ta över lite för mycket.
Jag började ta det dom sjöng allt mer på allvar.
T.ex. en av mina favoritlåtar var: -
"Orsaken till att dina böner aldrig blir besvarade -
är för att Gud hatar oss alla."
Naturligtvis blev jag också väldigt bitter på Gud -
när jag såg hur mitt liv börjat gå till.
Jag började ifrågasätta Hans nåd.
"Är det här allt det jag får ut av den?"
Jag började mer eller mindre se Gud som en sadist.
Orsaken varför mitt liv var eländigt var att Han hatar mig.
Det gick t.o.m. så långt att jag inte mer ville leva.
En gång när jag var full började jag skära mig med en kniv -
för att jag mådde så dåligt. Jag gillade inte den jag såg i spegeln.
Jag ville helt enkelt dö.
Attityden började ändra sig slutligen så -
att jag inte mer ville leva så här, men inte heller dö.
Finns det överhuvudtaget något jag kan göra åt saken?
Rätt som det var blev det höstlov i skolorna -
och jag började minnas tillbaka -
till en tid i församlingen när vi som ungdomsgrupp -
for till en ungdomskonferens i Helsingfors.
Jag bara fick en känsla att jag måste åka dit.
Kanske, hoppeligen hittar jag något svar där.
På fredagskväll när konferensen började hände inget dramatiskt.
Man satt bara på kyrkbänken och väntade att mötet skulle ta slut.
Så fort man kom ut på gatan funderade man redan -
var närmaste nattklubb fanns.
Men lördag kväll hände något som för evigt förändrade mitt liv.
Dit kom en svensk pastor och hade en kvällspredikan.
Det var så mycket som for rakt på spiken av allting som han sade.
Han talade om kristna som under sin vandring förlorar ljuset -
och tappar taget om det som dom en gång hade.
Jag en stor, tuff hårdrockare med läderrock -
och halsband och ringar på fingrarna satt och hukade mig -
och kände hur tårarna bara började rinna längs kinderna.
Jag visste helt enkelt när jag hörde dessa ord -
att det var inte predikanten utan Gud personligen talade till mig.
När han frågade vem som vill ha förbön så välkommen fram, -
så om jag skulle ha sprungit en längre sträcka med samma hastighet -
hade jag säkert gjort ett nytt 100 meters världsrekord.
Så fort kändes det som att jag sprang dit fram och han bad för mig.
Efter bönen föll jag bara ned på knä och bara grät ut inför Gud.
Efter det ögonblicket hade jag inget begär mer för sprit.
Det är lättare för mig i dag -
att hålla balansen mellan arbets- och församlingslivet -
för jag sitter inte hemma och tycker synd om mig hela tiden.
För jag tror att det var det mitt största problem -
att jag satt hemma och ojade och vojade mig över min livssituation, -
att allt går åt skogen o.s.v.
Det var helt enkelt en form av självdisciplin -
av det egna personliga välmåendet.
Sedan också det att jag jobbar inte för mig själv mer.
Jag jobbar inte för att förtjäna mitt dagliga bröd -
utan gör det för att tjäna Herren i min vardag.
Så allt ni gör, tjäna Herren.
Textning: Carl Westermarck Himlen TV7