JUMALA JUURDE
Keskkoolis olin selline üleni mustas riides väljatõrjutu.
Enamasti ei tahetud minuga üldse tegemist teha.
Vahel ka mõnitati, mis käis koolikiusamise juurde.
Siis andis hard rock,
tegelikult nende tekstid vastuse mu kestvalt halvale enesetundele.
See oli nagu omamoodi valgus pimeduses.
Kogesin ühendust nende lauljate, laulusõnade ja viisidega,
sest nad panid mu tunded sõnadesse.
Usun, et minu probleemid algasid pärast keskkooliaega.
Seisin samal ristteel,
kus kõik noored peale keskkooli lõpetamist.
Kas õppida edasi või minna tööle?
Meestel, vähemalt siin Soomes, on ka aukohus teenida sõjaväes.
See, mis lõi mul lõplikult jalad alt, oli ühe mu naistuttava surm.
See juhtus väeteenistuse ajal.
Tundsin end nii abituna, sellele lisandus muidugi ka süütunne,
et oleks ikka võinud üritada olla sõpradega avatum.
Ehk oleks saanud midagi ette võtta, võib-olla isegi teda päästa?
Nüüd oli ta lihtsalt läinud ja mina nii suure süükoorma all,
et isegi sõjaväeteenistusest ei tulnud midagi välja, vähemalt lõpus.
Pärast sõjaväge küsisin endalt, mida oma eluga peale hakata.
Kuna ma ei teadnud,
mida võiksin edasi õppida, otsustasin tööle minna.
Tööelu tähendas seda, et tööd ja stressi oli palju.
Õhtud läksid pikaks, ja kogudus jäi mu argipäevadest välja.
Osaduseks usuvendade ja -õdedega ei jäänud enam aega.
Koos sellega kadus ka hea tunne, mis kaasneb osadusega.
Üritasin selles pimeduses
leida lohutust või jõudu asjadest, mis ei olnud kõige tervislikumad.
Hakkasin suitsetama ja jooma, ning veetsin hilisõhtud väljas.
Võisin hilistel tundidelgi
veel ööklubisse minna ja end silmini täis juua.
Sel ajal hakkas ka rockmuusika liiga suurt rolli mängima.
Hakkasin neid laulusõnu aina suurema tõsidusega võtma.
Ühe mu lemmiklaulu sõnad kõlasid näiteks selliselt:
"Põhjus, miks su palvetele kunagi ei vastatud,
on see, et Jumal vihkab meid kõiki.
Loomulikult olin Jumala peale üksjagu kibestunud,
kui nägin, milliseks oli mu elu kujunemas.
Hakkasin Ta armus kahtlema, kas selline ongi siis tema arm;
kas see ongi kõik, mis Tal on minu jaoks.
Jumal hakkas tunduma pigem sadistina
ja me vilets elu tulenes sellest, et Ta vihkab meid.
Minu puhul läks see nii kaugele, et ma ei tahtnud enam elada.
Ükskord purjus peaga hakkasin end isegi noaga lõikuma,
kuna tundsin end nii kohutavalt.
Mulle ei meeldinud,
mida peeglist nägin ja tahtsin lihtsalt surra.
Suhtumine hakkas muutuma siis,
kui tunnistasin endale, et ma ei taha
enam niimoodi elada, aga surra ka ei taha.
Mõtlesin, kas on võimalik veel midagi muuta.
Peagi algas koolides sügisene vaheaeg.
Mulle hakkas meenuma aeg, kus käisin veel koguduses
ja meie noortegrupp sõitis Helsingisse noortekonverentsile.
Mul tekkis tunne,
et pean tingimata sinna sõitma, võib-olla leian sealt vastuse.
Konverents algas reede õhtul ning ei juhtunud midagi dramaatilist.
Istusin ja peaaegu ootasin, et koosolek juba läbi saaks.
Väljudes vaatasin kohe, kus on lähim ööklubi.
Laupäeva õhtul juhtus midagi, mis muutis mu elu igaveseks.
Õhtusel koosolekul jutlustas üks rootsi pastor.
Väga palju ta öeldust tabas mind otse kümnesse.
Ta rääkis kristlase teekonnast, kus mõned kaotavad oma valguse.
Nad kaotavad selle, mis neil kunagi oli.
Mina, suur kõva rokimees, nahkmantel seljas,
kett kaelas, sõrmused sõrmes, vajusin sealsamas istmel kumarasse
ja tundsin, kuidas pisarad hakkasid mööda põski alla voolama.
Teadsin neid sõnu kuuldes, et see pole mingi rootsi jutlustaja
vaid nüüd räägib Jumal minuga isiklikult.
Seejärel ta küsis ta, kes tahab eestpalvele tulla.
Oleks see olnud pikem maa, oleksin ilmselt
100m maailmarekordi püstitanud, sest jooksin nii kiiresti lavale.
Kui ta palvetas, langesin põlvili
ja lihtsalt nutsin kõva häälega Jumala ees.
Sellest hetkest teadsin, et ma ei vaja enam mingit alkoholi.
Täna on mul palju kergem töö- ja koguduseelu tasakaalustada.
Ma ei istu enam kodus ennast haletsemas.
See oli mu suurim probleem.
Istusin kodus,
oigasin ja soigusin oma elu üle, kuidas kõik metsa läheb.
See oli teatud enesedistsipliin, omaenda enesetunde huvides.
Teiseks see, et töötan nüüd rohkem iseendale.
Ma ei tööta enam selleks, et igapäevast leiba teenida,
vaid et teenida Isandat oma argipäevas.
"Mida te iial teete, seda tehke nagu Issandale."
Tõlge: Riina Aasa