LÄHEMMÄKSI JUMALAA
Synnyin pienessä Tammisaaren kaupungissa perheeseen, -
jossa sekä äidillä että isällä oli lämmin henkilökohtainen usko.
Kasvoin ympäristössä, missä rukoiltiin aina iltarukous -
ja sunnuntaisin mentiin kirkkoon, pyhäkouluun.
Sain uskon ilman erityistä kokemusta. Kasvoin siihen.
Tahdoin uskoa Jeesuksen, sillä koin, -
että ehdottomasti tärkein asia oli olla hyvä kristitty.
Mutta se ei ollut niin helppoa, sillä monet asiat vetivät eri suuntiin -
ja usko oli usein puolinaista.
Asiaa vaikeutti se, että tarvitsin jonkun, jonka kanssa jakaa uskoa.
Tarvitsemme yhteyden Jumalaa ja minulla oli se.
Mutta tarvitsemme myös muitten uskovien seuraa -
pysyäksemme elävinä ja jaksaaksemme.
Maailma on melko kova ja ankara. Siksi oli usein kovaa.
Koin epäonnistuvani, etten ollut hyvä kristitty.
Opiskelin sairaanhoitajaksi.
Monen vuoden jälkeen sain raskaampia vastuullisia tehtäviä.
90-luvulla Tammisaaressa oli erikoinen tapahtuma, -
sillä kolme sairaalaa pantiin yhteen. Olin ylihoitajana yhdestä niistä.
Vastuullani oli paljon asioita. Nuo vuodet olivat todella kovia.
Sitä paitsi 90-luku oli kovaa meille kaikille.
Silloin Suomi koki kunnon lamakauden.
Oli pakko säästää aika paljon.
Se teki ajasta erityisen raskaan.
Viimeiset 5-6 vuotta olivat täynnä huolta ja ongelmia.
Söin liikaa ja painoni nousi. Jatkuvasta tunsin paineita.
Helluntaipäivänä lähes 15 vuotta sitten -
sain kamalan päänsäryn päivällä.
Menin makuulle, mutta se ei auttanut.
Ystävättäreni vei minut sairaalaan.
Parin päivän kuluttua -
minulla havaittiin olevan aivoverenvuotoa.
Muistan vieläkin, kun olin Meilahden sairaalassa Helsingissä.
Makasin pienessä valkeassa huoneessa.
Näin vain valkoiset seinät, en muuta.
Minulle sanottiin, että minut pitää leikata aivoverenvuodon takia.
Sanoin ystävättärelleni: "Hei hei".
Siihen aikaa ei saanut istua vierellä, vaan hänen piti mennä ulos.
Sanoin hänelle: "Jos kuolen tänä yönä, sano sisarilleni, -
että kuolen uskossa Vapahtajaani."
En kuollut vaan selvisin leikkauksen ja tuon.
Mutta olen monta kertaa sen jälkeen ajatellut noita sanoja, -
joita käytin: "Kuolen uskossa Vapahtajaani."
Tavallisestihan sanotaan, että uskoo Jumalaan.
Uskon, että sisimmässäni kaipasin kokea todellisen pelastuksen -
ja anteeksiannon sille, mikä oli puolinaista elämässäni.
Herätessäni leikkauksen jälkeen koin myös, -
että sisimmässäni oli uusi elämä, vaikka olin niin sairas.
Vähitellen tuo kuva muuttui -
ja sain myös fyysisesti uuden elämän.
Mutta erityisesti uuden hengellisen elämän -
uskon kautta Jeesuksen Kristukseen Pelastajanani.
Leikkaus oli toukokuussa ja elokuun alussa, samana kesänä, -
aloin käymään pienen kirkkomme aamurukouksessa.
Sitä on jatkunut aina siitä lähtien. Siitä tulee kesällä 15 vuotta.
Mikä siunaus onkaan tavata, olla Jumalan kanssa.
Muttei vain Jumalan, vaan muiden ihmisten kanssa.
Sekä Jumalaan uskovien että myös muiden kanssa, sillä koin lahjana -
kaipaukseni on olla kristitty kanssaihminen.
Rukoilin jo sairaalassa leikkauksesta herättyäni, -
ettei tarvitsisi olla yksin. Vaikken ole naimisissa, eikä minulla ole lapsia -
olen kuitenkin aina Jumalan ja muiden ihmisten kanssa.
Se on todellinen lahja. Kiitän Jumalaa siitä, mitä tapahtui.
Tänään koen tätä rauhaa, turvallisuutta ja iloa, -
että saan olla yhteydessä Jumalaan ja ihmisiin -
Jeesuksen Kristuksen kautta.
Suomennos: Kirsti Eastwood