Jag föddes i lilla staden Ekenäs -
i en familj där både mamma och pappa hade en varm personlig tro.
Det gjorde att jag växte upp i en miljö -
där man alltid bad aftonbön och gick i kyrkan på söndag, -
söndagsskola ... Så jag fick en tro -
utan att ha någon speciell upplevelse. Den bara växte fram.
Jag ville tro på Jesus för jag upplevde -
att det absolut väsentliga var att vara en god kristen.
Men det var inte så lätt för mycket drog åt olika håll -
och det blev ofta en halvmesyr.
Det som kanske gjorde det jobbigt var också -
att man behöver någon att dela sin tro med.
Vi behöver gemenskap med Gud och det hade jag.
Men vi behöver också gemenskap -
med andra människor som tror på Gud -
för att hållas levande och orka.
Världen är ganska hård och tuff vilket gjorde att -
det blev jobbigt många gånger.
Jag upplevde att jag inte var en god kristen.
Jag utbildade mig till sjuksköterska -
och efter flera år fick jag tyngre ansvarsuppgifter.
På 90-talet skedde något speciellt här i Ekenäs -
för tre sjukhus slogs ihop -
och jag var översköterska på ett av dem och hade mycket ansvar.
Det var verkligen jobbigt dom åren och dessutom blev det -
på 90-talet ganska jobbigt för oss alla -
för då upplevde Finland en ordentlig recession.
Dessutom var man tvungen att spara en hel del.
Det här gjorde ju att det blev speciellt tungt -
och de sista 5-6 åren -
blev det verkligen mycket bekymmer och problem.
Jag åt för mycket och gick upp i vikt -
och dessutom kände jag pressen hela tiden.
Det var pingstdagen för knappt 15 år sen -
när jag fick en fruktansvärd huvudvärk på dagen.
När jag lade mig gick det inte över och blev inte bättre.
Så min väninna som jag var tillsammans med -
körde mig till sjukhus och efter ett tag där upptäckte de -
att jag hade en hjärnblödning.
Jag minns ännu ... Jag var på Mejlans sjukhus i Helsingfors -
och låg i ett litet vitt rum med bara vita väggar.
Inget annat såg jag och då sade dom att -
jag skulle opereras för hjärnblödningen.
När jag skulle säga hej åt min väninna ...
På den tiden fick man inte sitta inne bredvid utan hon skulle gå ut.
Då sade jag till henne: "Om jag dör i natt -
så hälsa mina syskon att jag dör i tron på min Frälsare."
Jag dog inte och överlevde både operationen och det här.
Men det som jag har tänkt på många gånger efteråt -
var orden jag använde. Att jag dör i tron på min Frälsare.
Vanligen säger man att man tror på Gud.
"Jag dör i tron på Gud."
Men jag tror att det var det inre i mig som redan då längtade efter -
att få uppleva en verklig, full frälsning -
eller förlåtelse för det som var halvt i mitt liv.
När jag vaknade efter operationen -
upplevde jag också att jag hade ett nytt liv i mig -
trots att jag var så sjuk.
Sen förändrades den här bilden så småningom -
och jag fick nytt liv också fysiskt.
Men speciellt ett nytt andligt liv -
genom tron på Jesus Kristus som min Frälsare.
Operationen var i maj och i början av augusti samma sommar -
började jag gå i vår lilla kyrka på morgonbönerna.
Det har jag hållit ut med ända sen dess.
Det blir 15 år nu i sommar.
Det är en sådan välsignelse att träffa...
Att umgås med Gud. Men inte bara med Gud utan med andra människor.
Både dom som tror på Gud, men också andra -
för det upplevde jag som en gåva att ...
Min längtan att vara en kristen medmänniska.
Det bad jag om redan på sjukhuset när jag vaknade efter operationen.
Att inte behöva vara ensam.
Trots att jag inte är gift och inte har barn -
har jag alltid gemenskap med Gud och andra människor.
Det är en verklig gåva.
Sist och slutligen tackar jag Gud för det som händer.
I dag upplever jag den här vilan och tryggheten -
och glädjen i att få ha gemenskap med Gud och människor -
genom Jesus Kristus.
Textning: Carl Westermarck Himlen TV7