JUMALA JUURDE
Sündisin väikeses Tammisaare linnas,
perekonnas, kus ema ja isa olid mõlemad sügavalt usklikud.
Seega kasvasin üles keskkonnas, kus alati paluti õhtupalvet,
pühapäeviti käidi kirikus ning pühapäevakoolis.
Pärisin usu ilma erilise isikliku kogemuseta.
See lihtsalt kasvas minusse.
Ma tahtsin uskuda Jeesusesse,
sest kogesin, et see oli väga oluline ja tähtis.
Tahtsin olla hea kristlane.
See polnud nii lihtne.
Mind tõmbas mitmes eri suunas.
Seetõttu elasin paljuski jagatud südamega.
Raske oli ka seetõttu,
et inimesel on vaja kedagi, kellega oma usku jagada.
Vajame osadust Jumalaga
ja see oli mul olemas ning kogesin seda.
Vajame ka teisi inimesi ja osadust nendega.
Inimesi, kes usuvad Jumalasse, et hoida oma usk elava ja tugevana.
Maailm võib vahel olla üsna karm.
Seepärast oligi mu hing sageli rõhutud.
Tundsin end läbikukkujana ja et ma ei olnud hea kristlane.
Õppisin meditsiiniõeks.
Ajaga lisandus uusi ülesandeid ning vastutus aina kasvas.
1990. aastatel juhtus siin Tammisaaris veel see,
et kolm haiglat liideti üheks.
Olin ülemõde ühes neist.
See oli küllaltki suur vastutus.
Need aastad olid tõesti väga rasked.
Lisaks olid 1990. aastad meile kõigile üks keeruline periood.
Soomes oli siis tõeline majanduslangus.
Olime sunnitud olema kõiges väga kokkuhoidlikud.
See tegi elu veel raskemaks.
Viimased viis-kuus aastat oli muresid ja probleeme kuhjaga.
Sõin liiga palju ja võtsin kaalus juurde.
Tundsin, et olen kogu aeg surve all.
Ühel nelipühapäeval 15 aastat tagasi
tabas mind keset päeva kohutav peavalu.
Heitsin pikali aga paremaks ei läinud.
Mu sõbranna oli koos minuga ning viis mind haiglasse
kus avastatigi varsti, et mul oli tekkinud ajus verejooks.
Mäletan, et lamasin Helsingis Meilahti haiglas
väikeses valges ruumis, kus olid ainult valged seinad.
Muud ma seal ei näinud.
Nad ütlesid, et peavad ajuverejooksu pärast opereerima.
Tuli aeg jätta sõbrannaga hüvasti.
Sel ajal ei lubatud kellelgi palatis istuda.
Ta pidi välja minema ja ütlesin talle,
et juhul, kui suren täna öösel, ütleks ta mu õdedele-vendadele,
et ma surin usus oma Päästjasse.
Ma ei surnud vaid elasin operatsiooni üle.
Mis mind on hiljem pannud tihti mõtlema sõna, mida kasutasin.
Ütlesin, et suren usus oma Päästjasse.
Tavaliselt oleksin öelnud,
et usun Jumalasse ja suren usus Jumalasse.
Usun, et sisimas igatsesin taga tõelist, täiemõõdulist päästekogemust
ja andestust kõige selle eest, mis ei olnud mu elus päris õige.
Kui ärkasin operatsioonist,
tundsin, et olin saanud uue elu, vaatamata raskele haigusele.
Siis paranes ka mu tervislik seisund ja ma sain ka füüsiliselt uue elu.
Kõige olulisem on see, et sain uue vaimse elu
usu läbi Jeesusesse Kristusesse kui minu Päästjasse.
Operatsioon oli mais ja sama suve augusti algul
hakkasin käima me väikeses kirikus hommikupalves.
Teen seda tänaseni.
Suvel saab juba 15 aastat.
See on selline õnnistus
suhelda mitte üksnes Jumalaga vaid ka teiste inimestega.
Nii nendega, kes usuvad Jumalasse, kui teistega.
Avastasin, milline kingitus see on.
Me igatseme olla ligimene, kristlasest ligimene.
Seda tundsin juba haiglas,
kui opist üles ärkasin, et ma ei pea enam olema üksi.
Ma pole abielus ja mul pole lapsi.
Sellele vaatamata on mul alati osadus Jumala ja teiste inimestega.
See on tõeline kingitus.
Lõppkokkuvõttes tänan Jumalat selle eest, mis juhtus.
Täna kogen ma sellist hingamist, turvalisust ja rõõmu,
et mul on osadus nii Jumala kui inimestega Jeesuses Kristuses.
Tõlge: Riina Aasa