JUMALA JUURDE
Kasvasin üles täiesti mittekristlikus keskkonnas.
Vahel sattusin mõnele luteri kirikus toimuvale laulatusele või matusele,
kuid tegelikult olin vist päris ateist.
Koolis isegi kiusasin usklikke
ja põlgasin neid, kes olid kuidagi vaimsemad.
Elasin nagu iga teinegi soome-rootslane,
nii nagu mehepojad ikka elavad.
Käisin kõrtsis, jõin, suitsetasin, kaklesin
ja haavasin tegelikult üsna paljusid inimesi.
Kõige rohkem ehk just naisi.
Keskendusin enamasti ainult iseendale.
Mu naine otsustas ühel päeval, et ma ei kuulu enam tema ellu.
See paiskas mind nii sügavasse kriisi,
millist ma varem ei olnud kogenud.
Hakkasin juurdlema elu mõtte üle
ja otsima elust mingit sügavust, sest see ei saanud ju olla kõik.
Minu pääste-teekond algas ühes Helsingi kõrtsis.
Kohtasin seal ühte tüdrukut, kes oli meiega samas seltskonnas.
Vaatasin teda ja imestasin, miks küll ta oli nii teistsugune.
Ta oli kuidagi särav
ja temas oli midagi, mida polnud varem elus näinud.
Olin ju olnud kristluse ja kõige sellise "jama" vastu.
Palusin lõpuks, et ta räägiks mulle oma usust.
Õhtu lõpuks istusime kahekesi ning arutlesime elu üle
ja avastasime, et meil oli päris palju ühist.
Olin huvitatud sellest, mida kristlus esindab,
kuid mitte sellest, kuidas ise kristlaseks saada.
See sisevõitlus kestis vähemalt aasta,
kuni viimaks murdusin ja andsin elu Jeesusele.
Ütlesin, et hea küll, saa siis oma tahtmine, võta siis mind.
See oli protsess, kus käisin koguduses ja jumalateenistustel,
kuid õhututi läksin ikka kõrtsi.
Sõdisin üsna kõvasti vastu.
Ma ei tahtnud saada kristlaseks aga tahtsin Jeesust.
Samas ei tahtnud ma oma vanast elust loobuda,
sest see oli turvaline.
Minevik on ju sageli me turvapaik.
Protsessi juurde käis ka see, et mul oli minevikus palju sellist,
kus olin inimesi väga halvasti kohelnud.
Tundsin ka ise, et olin teisi halvasti kohelnud,
eriti oma eksabikaasat.
Samuti oli mul üsna raske lapsepõlv.
Nii et suurt rolli mängis see, kui hakkasin mõistma andestust
ja mida Jeesus tegi ristil minu ning kõigi teiste eest.
Võisin kõik lihtsalt andeks saada,
samas ka ise kõigile teistele andestada.
Usuletulek oli minu jaoks kõige tähtsam sündmus.
Võisin alustada puhtalt lehelt,
saada ristitud ja alustada uut elu.
Samas oli see kui uus lapsepõlv, sest pidin kõike uuesti õppima.
Oskasin endale mune keeta aga kristlasena elada ei osanud.
Seda kõike tuli mul õppida ja õpin veel tänagi.
Suurim erinevus möödunu ja tänase vahel on see,
kes ma olen inimesena ja kuidas ma teisi kohtlen.
See võib kõlada kulunult, kuid ma tõepoolest
armastan teisi inimesi ning hoolin neist.
Püüan neid märgata ja endast ettepoole seada.
See annab ka mulle endale parema enesetunde,
sest ma näen ka teisi enda ümber.
See on ehk suurim muutus, lisaks muule praktilisele.
Armastus ligimese vastu annab hea enesetunde.
Tüdruk, kes mu sellele teele juhatas, viis mind ka kogudusse.
Ta vastas mu väljakutsuvatele küsimustele ja väidetele,
sest ma ei tahtnud ju kristlaseks saada.
Ta sai hästi hakkama ja hiljem sai temast minu naine.
Täna keerleb mu elu peamiselt oma pere ümber.
Mul on kolm väikest tütart,
kelle tahan seada esikohale koos nende emaga.
Teiseks töötan Tammisaari nelipühikoguduse abipastorina
ja arengumaade abiprojektides.
Mõlemad rollid hõlmavad inimesi ja võimalust tuua nende ellu muutusi;
näha inimest ennast nende käitumise ja asjaolude taga;
kaevata sügavasse ja tuua esile see väike laps,
kes seda ainult ootabki.
Tõlge: Riina Aasa