Kyllä niin voi sanoa, että olin itse luovuttanut.
Olin aivan kuin mennyt standby-tilaan odottamaan.
Tulkoon totuus nyt minun luokseni. Minä en pysty sitä löytämään.
Olin etsinyt sitä kyllästymiseen asti.
Puolestani rukoiltiin vuoden ajan, -
ennen kuin itse olin kypsä ottamaan ratkaisevan askeleen.
Olin siihen kypsä, koska olin kuolemaisillani -
vaihtoehtohoitojen ja New Agen takia.
Olin kokeillut kaikkea New Agesta -
voidakseni paremmin ja saadakseni elämän raiteilleen -
ja saavuttaakseni mielikuvani onnellisesta elämästä.
Se kaikki kuitenkin romahti.
KUN VALO ON PIMEYTTÄ
OSA 7: TIE VAPAUTEEN
Kaikki sarjamme haastateltavat ovat kertoneet etsinnästään.
Mitä ikinä he etsivätkin, vastaus piti löytää ihmisestä itsestään.
Vastaus piti löytää omin voimin ja kyvyin.
Jos New Age on kuin pyramidipeli, mitä sen huipulle pääsy merkitsee?
Useimmat sanoivat, ettei heidän etsintänsä johtanut mihinkään.
Yrittäessäni käsittää sitä mieleeni nousi kuva sarjasta Stranger things.
Eleven elää rinnakkaistodellisuudessa.
Näyttämöllä hän kokee olevansa hylätty, keskellä suurta tyhjiötä.
Sama tunne tulee haastateltavien kertomuksista.
He ikään kuin leijuivat pimeässä maailmankaikkeudessa -
ilman ketään tai mitään, mistä pitää kiinni. Yksin.
Täydellinen vastakohta Raamatun Jumalalle, -
Isälle, joka etsii eksyneitä lapsiaan.
"Jos jollakin teistä on sata lammasta ja yksi niistä katoaa autiomaahan,
niin totta kai hän jättää ne 99, -
lähtee sen kadonneen perään ja etsii, kunnes löytää sen. [...]
Hän nostaa sen iloiten hartioilleen[...]
Hän kutsuu ystävänsä ja naapurinsa ja sanoo heille: 'Iloitkaa kanssani!
Minä löysin lampaani, joka oli kadoksissa.'" (Luuk. 15:3-6,1992)
14. syyskuuta 2006 tilanne paheni niin, etten voinut enää poistua kotoani.
Joulukuun alussa 2008, kun kaksi vuotta oli kulunut, -
sain ottaa vastaan pelastuksen.
Eli tarvittiin kaksi vuotta, niin että joutuisin aivan äärirajoille, -
jotten ikinä haluaisi palata, niin kuin monet newagelaiset ovat tehneet.
Marraskuussa eräs nainen soitti minulle.
Edellisviikolla olin puhunut puhelimessa äitini kanssa.
Meidän välimme olivat etäiset. Hän oli hylännyt minut monta kertaa lapsena.
Koin jo toipuneeni sen verran, -
että pystyin puhumaan aivan lyhyitä puheluja lankapuhelimella.
Äiti kuitenkin sanoi puhelimessa taas, ettei halua olla kanssani tekemisissä.
Jouduin aivan kuin paniikkiin:
Miksi? Miksi jätät minut nyt, kun tarvitsen sinua eniten?
Laskin puhelimen kuulokkeen ja katsoin ulos taivaalle.
Suorastaan huusin sisimpäni tuskaa:
Ole kiltti ja anna minulle joku sähköherkkyydestä parantunut nainen!
Unohdin sen kuitenkin, ja arki jatkui.
Viikon kuluttua eräs nainen soitti minulle ja sanoi:
"Olen saanut puhelinnumerosi, mutten ymmärrä enkä tiedä, miksi."
Nainen oli lähdössä sähköherkkien yhdistyksen tapaamiseen.
Hän kysyi, lähtisinkö mukaan.
Vastasin, etten voi tulla, koska olen vankina kodissani.
En voi mennä edes ulos etupihalle.
Nainen sanoi: "Minäkin olin samassa tilanteessa. Istuin metsämökissä.
Mutta nyt olen terve." Kun hän sanoo: "Nyt olen terve", -
muistin rukoilleeni edellisviikolla:
Ole kiltti ja anna minulle joku sähköherkkyydestä parantunut nainen!
Luulin puhuneeni maailmankaikkeudelle.
Kun nainen sanoi: "Nyt olen terve", -
katsoin taas taivaalle, tällä kertaa hymyillen, ja sanoin: "Kiitos!" -
samalla kun olin puhelimessa. Nainen lupasi tulla kotiini kokouksen jälkeen.
Olin laittanut yrttejä, öljyjä ja taikavarpuja käsittelevän kirjan -
sohvapöydälle hänen eteensä. Istuuduimme, ja hän katsoi kirjaa.
Hän työnsi kirjan pois ja alkoi puhua kielillä, vaikken sitä silloin tajunnut.
Tuijotin vain naista ja mietin, mitä ihmeen kieltä hän puhui.
Onko se hepreaa? Sitten nainen alkoi rukoilla.
Silloin tajusin, että hän rukoili.
Tajusin, että hän on kristitty.
Oli hyvä, etten tiennyt sitä etukäteen, muuten en olisi päästänyt häntä kotiini.
Tunsin, että hänessä oli voimaa.
Tunsin Pyhän Hengen niin vahvasti, etten olisi päässyt ylös sohvalta.
Niin valtava se voima oli.
Silloin halusin saman, mitä hänellä oli.
On upeaa saada sanoa newagelaiselle:
Me emme usko persoonattomaan energiakosmokseen.
Me uskomme elävään Jumalaan, joka tuli ihmiseksi.
Hän tuntee ihmisen osan ja ymmärtää ongelmamme ja olosuhteemme.
Me rukoilemme elävää Persoonaa.
Nämä Gertrudin sanat tekivät minuun suurimman vaikutuksen, -
kun kuulin haastateltavien kertovan, -
miten Jumala kohtaa meidät juuri siellä missä olemme.
Kukin heistä tuli uskoon eri tavalla. Jumala näki kunkin taustan ja tarpeet.
Siinä lienee suurin haaste meille ihmisinä:
uskaltaa luopua kontrollista.
Jumala haluaa vain, että lakkaamme yrittämästä ja annamme ohjat Hänelle.
Puoli vuotta tai vuosi ennen kuin tulin uskoon, -
päädyin siihen, etten pysty löytämään totuutta, totuuden pitää löytää minut.
Olin luovuttanut, mutta ajattelin: Hyvä on, olen etsinyt nyt 15 vuotta.
Nyt totuus saa tulla luokseni. Asetuin toiveikkaana odotustilaan.
Ajattelin: Jumala, jos olet olemassa, tule Sinä minun luokseni.
En jaksa enää jatkaa etsimistä.
Ajattelin samoin myös vaimon tai tyttöystävän löytämisestä.
Sekään ei ollut onnistunut.
Hyvä on, Jumala, tule Sinä luokseni.
Tyttöystäväkin saa luvan tulla minun luokseni, en aio enää etsiä häntä.
Ja niin tapahtuikin. Tuleva vaimoni tuli nimittäin todistamaan minulle.
Oli upeaa saada kaikki kerralla.
Kun hän todisti minulle, -
hän ei käyttänyt mitään fiksuja sanankäänteitä.
Hän puhui yksinkertaisesti kuin pyhäkoululaiselle.
Mutta Jumala oli siinä läsnä, ja sydämeni alkoi jyskyttää.
Kuuntelin aivan "monttu auki". Minähän uskon sinua. Mutta miksi?
Se oli jotain yliluonnollista. Silloin se tapahtui.
Järjestäni ei ollut mitään apua, se oli vain sotkenut asioita.
Antauduin täysin tuon keskustelun aikana.
Se oli yliluonnollinen kokemus. Huoneessa oli kuin tähtisadetikkuja.
Mikä täällä värisee? Onko täällä enkeleitä? - Varmaankin, hän vastasi.
Tunnelma oli jotenkin sähköinen.
Tarvitsin sitä. Järkeilyllä minua ei olisi pystytty vakuuttamaan.
Tarvitsin hengellisen vakuutuksen, ja sen sain.
Kesti silti kuukauden hyväksyä, että se oli Jeesus.
Siihen tarvittiin prosessi.
Päädyin siihen, että asioiden täytyy olla niin kuin Jumala ne kuvaa.
Tilanne oli se, että sain kuulla, -
että ylleni oli langetettu kirous, koska katkaisin välini siihen noitaan.
Kirouksen poistuminen liittyi siihen,-
että avioliittomme meni tosi vaikeaksi.
Olin kokeillut kaikkea, mitä New Age tarjosi.
Silti löin ikään kuin kortit pöytään.
Sanoin miehelleni, että meidän täytyy erota.
Hän... hän vähän järkyttyi ja hämmästyi.
Vaikka asia tuskin tuli mitenkään yllätyksenä.
Hän päätti soittaa vanhalle kaverilleen, joka on uskova.
Tuo kaveri pyysi miestäni rukoilemaan.
Olin luovuttanut ja päättänyt erota.
Mieheni meni ulos ja kiipesi kotimme lähellä olevalle kukkulalle.
Hän polvistui ja rukoili Jumalaa.
Kun hän tuli alas, ajattelin: kuka tuolla tulee?
Sieltä laskeutui mies, jonka yllä oli valo.
Hän oli nöyrä ja lempeä.
Koko hänen olemuksensa oli aivan uudenlainen.
Ajattelin: Kuka tuo mies on? Olen sanonut ottavani eron, mutta...
Kotiin palasi eri mies kuin sieltä lähti.
Mieheni kertoi, että oli kuin kaikki hänen kantasolunsa olisi vaihdettu.
Hän kohtasi siellä Jumalan -
ja koki uudestisyntymisen.
Eli nyt mies oli uskossa, ja minä olin New Agessa.
Silloin kotielämä kävi vaikeaksi.
Se henkien taistelu oli vertaansa vailla.
Olen miettinyt haastateltavien kuvaamaa hengellistä todellisuutta.
Lapsena puhuimme ystävien kanssa, -
että olemme suojassa muilta hengiltä, koska uskomme Jeesukseen.
Kuvittelin olevani saippuakuplassa, suojanani Jumalan näkymätön kilpi.
En tiedä, miksi puhuimme sellaisia. Mehän elimme yhteiskunnassa, -
jossa ei uskottu yliluonnollisiin voimiin eikä henkivaltoihin.
Tuskin niistä puhuttiin kirkossakaan.
Silti Raamattu on täynnä yliluonnollisia tapahtumia ja kertomuksia.
Miksi niistä on niin vaikea puhua?
Me länsimaalaiset arastelemme puhua henkivalloista.
Se taitaa johtua siitä, että siinä 1960-luvun tienoilla -
tiede ja myös materialismi nousivat keskiöön.
Samalla hengellistä näkökulmaa vaimennettiin yhteiskunnassa.
Ehkä se löi leimansa myös kristikuntaan.
Me emme puhu taistelusta pahuuden henkivaltoja vastaan Raamatun tavoin.
Sitten tuli New Age 1980-luvulla.
Nykyisin sitä kutsutaan yleensä uushenkisyydeksi.
Se korosti jälleen henkisiä asioita.
Kirkko taas ei juurikaan reagoinut siihen.
Kirkko oli kadottanut taistelun henkivaltoja vastaan, -
josta Paavali kirjoittaa efesolaisille ja kehottaa pukeutumaan sota-asuun.
Englantilainen kirjailija C. S. Lewis -
puhuu tässä yhteydessä kahdesta ojasta.
Toinen oja on se, ettei pahuuden henkivaltoja oteta lainkaan lukuun.
Ne vain psykologisoidaan pois.
Toinen oja on se, että demoneja nähdään kaikkialla.
Kaikki on niiden syytä. Sekin on helppoa.
Sen sijaan että kohtaan omat väärät haluni, -
syytän paholaista, joka petti minut.
Aivan kuin jo Aadam ja Eeva syyttivät käärmettä langettuaan syntiin.
Näiden kahden ojan välissä on kuitenkin tie.
Sillä tiellä oivallamme, että olemassaolo ei ole dualismia -
siinä mielessä, että Jumala ja paholainen olisivat tasavertaisia.
Dualismi on rajallista.
Jumala ja paholainen taistelevat, mutta Jumala on voimakkaampi.
Jeesus voitti paholaisen kuolemalla ristillä ja nousemalla kuolleista.
Ihmiset etsivät nykyisin -
voimia ja erilaisia energioita -
ymmärtämättä, että kyse on hengellisestä todellisuudesta, -
joskus suorastaan demoneista.
Samanaikaisesti käy ilmi, -
että pahan täytyy joko kätkeytyä -
tai saada aikaan se, -
että paha alkaa jollain tavalla kiehtoa meitä.
Ei siis nähdä pahoja henkiä kaikkialla.
Muistetaan silti, että ne ovat olemassa.
Paholainen hyökkää meitä vastaan monin tavoin.
Muistetaan, että Jeesuksen Kristuksen nimessä on voitto.
Ennen uskoontuloani juoksin kirkoissa ottamassa asioista selvää.
Samaan aikaan harrastin aikidoa.
Siinä käytetään keppiä ja miekkaa. Se on japanilainen budolaji.
Viikonloppuna oli myös budoleiri.
Leirin valmentaja oli japanilainen. Sekin oli mielenkiintoista.
Istuimme iltaa jonkun kotona.
Valmentaja mulkoili minua, koska näki minussa hengellisen muutoksen.
Koin itsekin, että hän oli vihollinen.
Sekin vakuutti minua Jumalasta. Koin, etten voinut jatkaa aikidoa.
Se oli henkien yhteenotto, vaikken ollut vielä uskossa.
Jotain oli kuitenkin jo tapahtunut.
Joskus sängyssä nukkuessani -
heräsin omaan huutooni.
Mieheni kuuli, että huutaja en ollut minä, -
vaan minusta kuului muiden ihmisten ääniä.
Näin painajaisia, ja minut viskottiin sängyssä ylösalaisin.
Heräsin siihen, että minua viskottiin sängyssä ylös alas.
Näin edessäni sellaisen vainajan kasvot, johon oli ollut yhteydessä.
Aivan fyysisesti makasin siinä hyppien ylös alas.
Se oli hirvittävää aikaa.
Vointini huononi entisestään ja jouduin jäämään sairauslomalle.
Lopulta tulin siihen pisteeseen, että sain kuulla sisältäni äänen.
Sen ansiosta loppui kaikki, missä olin ollut mukana.
Älä pelkää. Minä olen lunastanut sinut. Minä olen sinut nimeltä kutsunut, -
sinä olet minun. Kun kuljet vesien halki, minä olen sinun kanssasi, -
kun virtojen poikki, ne eivät tempaa sinua mukaansa, -
kun astut tulen lävitse, sinä et pala eikä liekki sinua polta.
Minä, Herra, olen sinun Jumalasi. [...] sinun pelastajasi. (Jes. 43:1-3, 1992)
Naisen vierailun jälkeen olisin halunnut mennä kirkkoon, -
mutta olin edelleen liian sairas.
Minähän olin saanut 8-vuotiaana metsässä kävellessäni demonin.
Siitä tuli henkilökohtainen demonini.
En kuullut kunnolla tällä korvalla, -
koska demoni istui olkapäälläni kuin möykky.
Tätä aluetta särki aina, kun olin sairaana.
Myös sähköherkkyys oli pahinta tällä puolella.
Valtaosa vaivoistani on ollut vasemmalla puolella.
Demoni lähti, kun pastori otti mukaansa seurakunnan vanhimmat -
ja he rukoilivat puolestani.
He rukoilivat, myös Raamatun sanoin ja panivat kätensä päälleni.
Yhtäkkiä tunsin, miten demoni poistui.
Samalla kun se lähti, -
myös vasemman korvani kuulo palautui täysin.
Kaikkiin näihin vaivoihin etsin parannusta -
healingista, reikihoidoista, vitamiineista ja kivennäisaineista.
Turvauduin vaihtoehtohoitoihin saadakseni apua fyysisiin vaivoihin.
Samaan aikaan olen kiitollinen Jumalalle siitä, -
että uskoontuloni jälkeen -
pääsin lähtemään kirkkoihin vasta lähes puolen vuoden kuluttua.
Tuon puolen vuoden aikana ehdin saada uskolleni perustan:
Kaikki Raamatussa on totta, -
ja Jeesuksen haavojen hinnalla me olemme parantuneet.
Niinpä olen kiitollinen jopa siitä, -
että jouduin istumaan kotona vielä puoli vuotta, -
ennen kuin pystyin vapaasti lähtemään ulos.
Kun nyt Jumala on tehnyt meidät, jotka uskomme, vanhurskaiksi, -
meillä on [...] Jeesuksen Kristuksen ansiosta rauha Jumalan kanssa.
Hän on avannut meille pääsyn tähän armoon, jossa nyt lujasti pysymme.
Me riemuitsemme siitä toivosta, että pääsemme Jumalan kirkkauteen. [...]
Eikä toivo ole turha, sillä Jumala on vuodattanut rakkautensa -
meidän sydämiimme antamalle meille Pyhän Hengen. (Room. 5:1-5, 1992)
Raamattu keskittyy vahvasti tähän kysymykseen.
Se puhuu oikeastaan vain siitä, -
mikä on ihmisen lähtökohta suhteessa Jumalaan ja mikä on paluutie.
Psalmit ja muut Raamatun kirjat kuvaavat paljon alituista taistelua:
Ihminen kapinoi ja kääntää jatkuvasti Jumalalle selkänsä, -
mutta Jumala seuraa perässä. Jeesus sanookin: "Ei kukaan voi tulla -
minun tyköni, ellei Isä, joka minut on lähettänyt, vedä häntä."
Raamatun perusteella siis jo se, -
että ihminen alkaa lähestyä Raamatun Jumalaa ja kristillistä uskoa, -
on merkki Jumalan työstä tässä ihmisessä.
Raamatun mukaan Jumala haluaa kaikkien ihmisten palaavan luokseen.
Paluusta on käynnissä kilpailu, -
sillä ihmisen langennut luonto ja pimeä puoli yrittävät estää sen.
Ihmissydän on pimeyden ja salaoppien liittolainen.
Ihminen on luonnostaan Jumalan vihollinen ja torjuu Hänet täysin, -
ellei Jumala itse vedä häntä luokseen.
Raamatussa on kyse juuri taistelusta elämän peruskysymyksissä -
ja taistelun ankaruudesta monien elämässä.
Sain toisen todistuksen Jumalan olemassaolosta aivan fyysisesti, -
kun tulin uskoon. Se oli jokseenkin myrskyisä kokemus.
Sekin oli juuri minulle räätälöity. Opiskelin silloin Lundissa ja mietin:
Olisipa viikonloppuna jokin hengellinen tilaisuus ja siellä hyvää musiikkia.
Avasin lehden, ja siellä se oli: ilmoitus herätyskokouksesta, -
jossa puhuisi kongolainen saarnaaja ja soittaisi kristillinen rockbändi.
Mahtavaa! Se tuntui heti omalta. Menin kokoukseen.
Bändi soitti, ja Martin saarnasi. Sitten kehotettiin ottamaan pelastus vastaan.
En kuitenkaan uskonut, että voisin pelastua.
Martin tuli luokseni ja kyseli tilastani.
Uskotko sen mitä puhuin? - Uskon. - Sittenhän voit tulla uskoon.
En voi. - Mikset voi?
Luulin, että minun olisi pitänyt tuntea itseni tosi surkeaksi ja syntiseksi.
Luulin, että minun olisi pitänyt jotenkin romahtaa katumuksesta.
Sen sijaan koin tehneeni parhaani.
Se ei ole tärkeintä, hän sanoi.
Tärkeintä on, että uskot Raamatun sanomaan. - Kyllä minä siihen uskon.
Silloin sinä voit pelastua. - Voinko? Siitä vain sitten.
Tulin valtavan iloiseksi siitä, ettei se riippunutkaan tunteista.
Mutta sitten kun sanoin: "Nyt Jeesus on elämäni Herra", -
koko kroppani alkoi täristä.
Tärinä jatkui ja jatkui. Aina kun sanoin: "Jeesus on Herra", -
oli kuin joku olisi tarttunut minua rinnuksista ja ravistanut rajusti.
Se vahvisti minulle, että Jeesus on totta, kun piru ei halua päästää irti.
Sitä jatkui ehkä 20―30 minuuttia.
Tunsin, että minuun nousi jonkinlainen voima ja halusin ruveta tappelemaan.
Olen rauhallinen tyyppi, en mikään tappelupukari.
Tunsin, että jotain nousi minuun ja halusin nousta ja tyrmätä kaikki.
Martin lähti välillä pois, palasi ja käski minun lukea raamatunkohdan.
Luin sen jakeen. Siinä samassa Jumalan käsi painoi minut maahan.
Minusta tuli aivan rauhallinen.
Se oli siinä. Mikä raamatunjae oli, sitä en muista.
Luin ääneen ja julistin jonkin Uuden testamentin jakeen.
Tuo kokemus osoitti minulle, että Jumalan on olemassa, -
kun henkivallat näyttäytyivät sillä tavalla.
Pari viikkoa mieheni uskoon tulon jälkeen hän kuuli sisältäni äänen:
"Mene Huskvarnan helluntaiseurakuntaan!"
Ihmettelin, mitä minä siellä tekisin.
Tunsin silti, että minun täytyi mennä sinne.
Istuuduin autoon, ja ajoimme sinne yhdessä.
Muistan, kun menin kirkkoon sisään. Oli 8. syyskuuta 2013.
Sisään tullessani lämpö suorastaan tulvi minua kohti.
Naispastori julisti Sanaa.
Hänen sanomansa meni suoraan sydämeeni.
Koin, että hän puhui minusta.
Istuin siinä ja itkin kokouksen ajan.
Siellä oli lämmin ja hyvä olla.
Pastori tuli kysymään, haluaisinko tavata hänet uudelleen ja jutella.
Kaksi päivää myöhemmin 10. syyskuuta 2013 -
istuin huoneessa tämän pastorin kanssa.
Kerroin hänelle elämästäni, mitä kaikkea olin tehnyt ja miten nyt voin.
Hänellä oli Raamattu.
Hän kysyi: "Haluatko ottaa Jeesuksen vastaan sydämeesi?"
En oikeastaan ymmärtänyt, mitä se tarkoitti, -
mutta minussa ei ollut minkäänlaista vastarintaa.
Olin sille täysin avoin ja vastasin kyllä.
Lämpö ja valo tulvivat ylitseni tuona hetkenä.
Se oli aivan ihmeellinen tunne.
Silloin otin Jeesuksen vastaan ja lähdin seuraamaan Häntä.
Tutkimusmatka New Ageen alkaa lähestyä loppuaan.
Vaikken täysin ymmärrä tätä liikettä, ainakin tiedän siitä nyt enemmän.
Olen oivaltanut, että on tärkeää tutkia, mistä lähteestä jokin oppi kumpuaa.
Vaikka pinta viehättäisi, juuret voivat olla jossain, mikä on vastoin uskoani.
Ymmärsin myös, etteivät kristilliset arvot ja ihmiskäsitys enää ole -
itsestäänselvyyksiä yhteiskunnassamme.
Sitä tärkeämpää on, että kirkoissa ja seurakunnissa -
tunnemme Paimenemme äänen, jotta osaamme auttaa eksyneitä -
emmekä anna viekoitella itseämme harhaan.
"Minun lampaani kuulevat minun ääneni ja minä tunnen ne, -
ja ne seuraavat minua. Minä annan heille ikuisen elämän.
He eivät koskaan joudu hukkaan, eikä kukaan riistä heitä minulta."
(Joh. 10:27―28, 1992)
Voit tukea tämän ohjelman käännöstyötä:
SOITA: 0600 10070 (10,01 e + pvm) TILILLE: FI40 1112 3000 3427 89
VIITE: 7744 VASTAANOTTAJA: RISTIN TUKI RY
Suomennos: Aune Björkström