Niin on Jumala maailmaa rakastanut, että Hän antoi ainoan Poikansa, -
ettei yksikään, joka Häneen uskoo, hukkuisi. Joh.3:16
MUUTOS
Ensikosketuksen Jumalaan sain n. 6-vuotiaana.
Olin pihalla vähän itseäni vanhemman leikkikaverini kanssa.
Näin hänen olevan rukousasennossa ja kysyin, mitä hän oikein teki.
Hän vastasi, että "rukoilen".
En muista häneen sanoneen muuta rukouksesta tai Jumalasta.
Jotenkin kuitenkin tiesin, että Jumala on olemassa.
Melko pian yritin seurata hänen esimerkkiään.
Lähdin yhden toisen ystäväni kanssa rukoilemaan.
Menimme taajamassa 5-kerroksisen kotitaloni eteen.
Polvistuimme, suljimme silmät ja laitoimme kädet samalla tavalla.
Huusimme kovallä äänellä, että "Jumala, anna meille sade".
Kun jonkun ajan päästä menimme sisään, vanhempani toruivat minua.
"Mitä menitkään tyttö tekemään", he sanoivat.
En tajunnut ollenkaan, mitä huonoa olin tehnyt.
Sen verran ymmärsin, että Jumalan kutsuminen on erittäin paha asia.
Tuolloin elettiin neuvostoaikaa, jolloin,-
Jumalan mainitseminen tai rukoilu eivät tulleet kuuloonkaan.
Siitä ei oltu minulle kerrottu, ja asia jäi sillä kertaa siihen.
Mutta - alkoi sataa, joten sain myös rukousvastauksen.
Vuodet kuluivat ja Viro sai itsenäisyyden.
Sen myötä puhalsivat myös uskonvapauden tuulet.
Kävin eräässä harrastusryhmässä,-
jonka vetäjä myös kiinnostui hengellisistä asioista.
Jonkin ajan päästä hänestä tulikin pyhäkoulun opettaja.
Harrastusryhmämme muuttui samalla pyhäkouluksi.
Meillä lapsilla ei ollut mitään sitä vastaan, sillä -
kaikki uskonasiat tuntuivat niin jännittäviltä.
Yleinen mielipidekin kirkosta ja Jumalasta oli myönteinen.
Sillä lailla saimme pyhäkoulumme, jota käyden vartuimme vanhemmaksi.
Syntyi nuortenryhmä, joka suhtautui Jumalaan vakavasti.
Suhtautuminen oli välillä ehkä liiankin totista, sillä -
joistakin asioista alkoi syntyä erimielisyyksiä.
Jumalan sijaan, aloimme vähitellen painottamaan -
ihmisen omia tekoja keinona saavuttaa Jumalan hyväksyntä.
Sen myötä syntyi ahdistus siitä, kuinka olla Jumalalle kelvollinen.
Aloin tuntemaan, etten ole koskaan -
riittävän hyvä ja mieluisa ansaitakseni Jumalan hyväksynnän.
Yhtenä päivänä huomasin olevani ihmeen masentunut ja onneton.
Olin nuori kristitty ihminen, jolla oli Jumala, tulevaisuus,-
ja jonka tulisi säteillä onnesta. Mutta minä en ollut onnellinen.
Tunsin olevani vanha ja onneton. Jokin oli todellakin pielessä.
En osannut selvittää itselleni, mistä se johtui.
Jokin syvällä sydämessä kuitenkin kertoi, mikä on totta ja mikä ei.
Näin jälkikäteen, tiedän sen olleen Pyhän Hengen lempeä ääni.
Ryhmässä saamani opetus ei istunut yhteen arkielämän kanssa.
Päätin olla kaikille rehellinen sekä puhua asiat selviksi.
Samanaikaisesti alettiin Rannamöisan kirkossa pitämään -
keskiviikkoisin seurakuntailtoja, joissa aloin käymään.
Ilmapiiri oli täysin erilainen.
Minut hyväksyttiin omana itsenäni, mikä oli suunnaton helpotus.
Minun ei tarvinnut enää pelätä,-
ja ymmärsin, että minua rakastetaan.
Valitettavasti omanarvontunnon polkemisesta johtunut -
masennus kummitteli vielä jonkin aikaa.
En saattanut mitenkään käsittää, että Jumala hyväksyy minut.
Mutta Taivaan Isä osaa parantaa jokaisen juuri oikealla tavalla.
Kerran hoitaessani lasta, kuuntelin radiolähetystä Olevisten kirkosta.
Rein Uuemöis kysyi saarnassaan ihmisiltä: "Oletteko syyttömiä?".
Vastasin heti ajatuksissani, että "tietenkään en ole!".
Minullehan oli jatkuvasti hoettu: "et ole syytön, vaan syntinen".
Rein vastasikin, että "kyllä - olet syytön".
Se oli ihmeellinen hetki, sillä samalla kun hän oli niin sanonut,-
ilmoitti Jumala minulle, että olen totisesti syyttömäksi julistettu.
Minun ei tarvitse enää kantaa tätä syntikuormaa eikä -
yrittämällä yrittää miellyttää Häntä.
Hän on jo sovittanut kaiken puolestani.
Aloin nauramaan - ja nauroin ihan hillittömästi,-
olinhan juuri ihanasti vapahdettu.
Hytkyin naurusta niin, että polvetkin alkoivat tutisemaan.
Naurettuani noin 20 minuuttia, sanoin Jumalalle että "jo riittää".
Paholainen ei luovuta helposti vaan tulee vieläkin ajatuksiin sanoen,-
että olen tehnyt niin paljon pahaa, ettei anteeksiantoa ole.
Mutta tiedän, ettei asia ole niin.
Tämä on ollut pieni, mutta tärkeä jakso tielläni Jumalan puoleen.
Huomaan, kuinka Jumala ohjaa minua.
Hän ilmoittaa minulle omia viisauksiaan.
Aiemmin vain laeilta ja käskyiltä tuntunut Jumalan Sana -
on avautunut minulle ja muuttunut eläväksi.
Muutos on ollut pitkä ja radikaali prosessi.
En ole vielä valmis,-
mutta edistyn ja olen toiveikas.
Suomennos: Irene Tarkka