Niin on Jumala maailmaa rakastanut, että Hän antoi ainoan Poikansa, -
ettei yksikään, joka Häneen uskoo, hukkuisi. Joh. 3:16.
MUUTOS
Muistan lapsuuteni olleen erittäin ilontäyteinen.
Voin sanoa, että lapsuuteni oli valoisa ja kaunis.
En koskaan tuntenut puutetta mistään - minusta huolehdittiin ja -
minua rakastettiin. Perheemme oli mukava ja piti aina yhtä.
Minulla oli erittäin rakastavat vanhemmat.
Käyttäen tämän päivän nuorten ilmaisua "elämä on kukka" -
voin tosiaankin sanoa, että elämäni oli kuin kukka.
Tottakai oli lapsuuden ja nuoruuden ilot ja murheet, mutta -
siitä huolimatta oli lapsuuteni ihana ja suurenmoinen.
Olen siitä sanomattoman kiitollinen.
Ja kuitenkin kaiken tämän keskellä, aloin hengessäni kaipaamaan -
jotakin suurempaa ja syvällisempää.
Vaikka en osannutkaan määritellä, mistä tämä tunne johtui, -
ymmärsin sen olevan kaipausta Jumalan puoleen.
Kävimme Jouluisin kirkossa, kuten monilla eestiläisillä on tapana.
Perheellämme oli kunnioittava suhtautuminen Jumalaa kohtaan.
Siksi olin aina uskonut, että joku Jumala-niminen on olemassa.
Minulla ei kuitenkaan ollut mitään henkilökohtaista kosketusta Häneen.
Tiesin kaipaavani elämääni jotakin enemmän, -
ja tiesin sen liittyvän Jumalaan.
Kun olin jo jonkun aikaa yrittänyt löytää vastausta kaipaukselleni, -
muistan, kuinka eräänä sunnuntai- aamuna en kestänyt enää.
Hyppäsin pystyyn, pukeuduin ja astuin bussiin päästäkseni -
ensimmäiseen kirkkoon, jonka tiesin olevan sunnuntaisin auki.
Lähdin kirkkoon etsimään Jumalaa.
Muistan, kuinka kirkonpenkissä istuessani -
palavasti halusin kokea Jumalan, -
jotta voisin tuntea Jumalan olemassaolon ja että -
Hän on tässä lähellä ja koskettaa minua jos mahdollista.
Vaikka kuinka kaipasin tätä, en jostakin syystä saanut sitä kokea.
Yritin myös kovasti syventyä papin saarnaan, -
jonka sisältö varmasti oli oleellista ja tärkeää.
En kuitenkaan saanut siitä selvää, ja kaikki meni yli ymmärryksen.
Poistuessani kirkosta olin vähän surullinen ja pettynyt.
En pettynyt kirkkoon, vaan siihen etten kohdannutkaan Jumalaa -
enkä sitä, mitä olin niin kovasti ikävöinyt.
Aika kului eteenpäin ja sisäinen kaipaukseni vaimeni ehkä hiukan, -
mutta kaipaus ei kokonaan kadonnut mihinkään.
Tilanne muuttui maaliskuussa v. -92 kun kouluumme tuli käymään -
amerikkalaisia uskovia, jotka vierailivat Eestin eri kouluissa.
He kertoivat oloistaan ja elämästään, mutta ennen kaikkea -
he puhuivat Jeesuksesta, joka on Jumalan poika, -
ja joka on uhrannut oman elämänsä koko ihmiskunnan syntien puolesta.
Sitä kuunnellessa, jokin kosketti sydäntäni -
vaikka olin aina ajatellut uskovani jo Jumalaan, -
enkä siksi tarvitse Jeesusta. Mutta jokin kosketti sydäntäni.
Ja jo seuraavassa hetkessä seisoin luokan edessä näiden -
uskovaisten miesten kanssa, jotka rukoilivat puolestani, -
että Jumala tulisi elämääni ja koskettaisi minua.
Samalla hetkellä tunsin ihmeellisen rauhan laskeutuvan ylleni -
ja täyttävän minut. Siitä hetkestä alkaen tiesin elämäni muuttuneen.
Jumala oli koskettanut minua juuri siten kuin olin -
sydämessäni toivonut ja kaivannut.
Tiesin tämän olevan sitä, mitä todella olin niin kauan odottanut.
Siitä hetkestä alkaen elämäni muuttui.
Olen kulkenut kaikki nämä vuodet yhdessä Jumalan kanssa
jakaen Hänen kanssaan koko elämäni iloineen ja murheineen,
ja olen saanut kokea Hänen suomaansa apua ja tukea,
turvallisuuden tunnetta, rauhaa ja iloa omassa elämässäni.
Muistellessani aiempaa elämääni, muistuu mieleeni yksi ajanjakso, -
jolloin Jumalan apu ja tuki olivat käsinkosketeltavan lähellä.
Se oli noin kolmetoista vuotta sitten menetettyäni oman isäni.
Aika oli yksi elämäni raskaimmista -
sillä olin ollut niinsanotusti isän tyttö, -
jolla oli aivan erityinen side ja ja läheinen suhde oman isän kanssa.
Tunsin hänen poismenonsa vuoksi koko maailmani romahtavan.
Tunsin jääneeni ypöyksin tähän maailmaan.
Se on kummallista, sillä olihan minulla äiti, lähiomaiset, -
ystävät ja tuttavat. Siltä minusta kuitenkin tuntui.
Elämäni tuntui tyhjältä ja turhalta.
Mutta silloinkin Jumala tuli antaen yliluonnollisen rauhan, -
ja voiman jatkaa elämässä eteenpäin - päivä kerrallaan, -
uskoen ja luottaen siihen, että elämässä on jotakin vielä jäljellä.
Koettuani isäni menetyksen niin syvästi ja henkilökohtaisesti, -
kuten kuka hyvänsä tytär, joka on menettänyt isänsä tai äitinsä -
tai jonkun muun läheisen, tein päätöksen.
En enää koskaan pitäisi vain sisälläni kaikkia sydämessäni ja -
ajatuksissani olevia tunteita läheisiäni, ystäviäni ja jopa -
ventovieraita kohtaan tunnen.
Ymmärsin elämän olevan lyhyt - ja myös sen, ettei kukaan tiedä, -
onko meille huomista päivää edes suotu.
Siksi päätin ainakin omasssa elämässäni ilmaista itseäni muille.
Olen yrittänyt rohkaista myös muita tekemään samoin, -
sanomaan, että "rakastan sinua" - vaikkei sen sanominen usein -
niin helppoa olekaan.
Ja sanomaan toinen toisilleen myös muita hyviä ja rohkaisevia -
asioita osoituksena välittämisestä, sillä
me tarvitsemme sitä elämässämme.
Ja meidän tulee arvostaa ympärillämme olevia ihmisiä
niin kauan, kun meillä vielä on heidät.
Samalla ymmärsin, että vaikka joku olisi kuinka rakas -
ja vaikka kuinka paljon rakastaisimme jotakuta, -
ei yksikään ihminen tai asia elämässämme pysty täyttämään -
sitä kohtaa sydämessämme, joka kuuluu Jumalalle.
Usein kuljemme omia polkujamme emmekä useinkaan ajattele Jumalaa.
Joku on kuitenkin joskus sanonut niin kauniisti, että -
jokaisen sydämessä on tyhjiö, jonka ainoastaan Jumala voi täyttää.
Uskon myös oman elämänkokemukseni perusteella asian olevan niin.
Ja siksi olenkin ajatellut, että vaikka meidät onkin luotu -
niin sanotuiksi sosiaalisiksi olennoiksi jakamaan -
elämäämme toisten kanssa, huolehtimaan ja rakastamaan, -
sekä vastaanottamaan sitä samaa myös toisilta,
on kaiken tämän perustana suhde Jumalaan ja elämä Hänen kanssaan.
Olenkin miettinyt, että jos voisin neuvoa läheisiäni, ystäviäni, -
tuttaviani ja vaikka ventovieraitakin, -
kehottaisin heitä ensin etsimään Jumalaa ja -
ja sitten tietä Hänen luokseen, kuten minäkin etsin.
Sen jälkeen kaikki muut elämän asiat ja olosuhteet -
loksahtavat paikoilleen.
Sillä Jumala rakastaa ihmisiä todella paljon.
Kun annamme Hänelle tilaa omassa elämässämme
ja avaamme sydämemme Hänelle, on elämällämme suunta ja päämäärä,
ja kaikki asiat selkenevät.
Suomennos: Irene Tarkka